Номер провадження: 22-ц/813/6437/23
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Сегеди С.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання незаконним рішення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка завдана бездіяльністю службової особи,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

15 грудня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким:

- визнати незаконним рішення Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо відмови відшкодувати майнову (матеріальну) шкоду ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді грошових коштів у розмірі 96 248 грн. 88 коп.;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у вигляді грошових коштів у розмірі 48 000 грн. 00 коп.

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь громадянина України ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 992 грн. 40 коп. щодо позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь громадянина України ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 481 грн. 00 коп щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що 13 квітня 2011 року за його заявою до БЗОВ ОРУ ДДСБЕЗ МВС України було порушено кримінальну справу № 058 за ознаками злочину, передбаченого ст.15, ч.2 ст.368 КК України щодо вимагання грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США у якості хабара.

Зазначав, що саме він надав належні йому грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США для проведення оперативно-розшукових заходів щодо отримання фактичних даних про вимагання та отримання хабаря.

Як вказує позивач, 17 серпня 2020 року він був повідомлений, що кримінальне провадження було закрито ще 07 листопада 2019 року на підставі п.2 ч. 1 ст.284 КПК України, про що винесена відповідна постанова про закриття кримінального провадження.

Позивач стверджував, що слідчий припустив бездіяльність, коли належним чином не повідомив про закриття кримінального провадження та всупереч вимогам ч. 6 ст.284 КПК України не надіслав позивачу копію постанови, тому тривалий час позивач не міг звернутися до суду з клопотанням про вирішення долі речових доказів, тобто грошових коштів, у кримінальному провадженні в порядку ч. 9 ст.100 КПК України, так як лише 24 вересня 2020 року отримав копію постанови, що порушило його процесуальні права, як заявника у кримінальному провадженні, а також цивільні права щодо його майна, у зв`язку з чим позивач не мав можливості розпоряджатися грошовими коштами.

Також позивач зазначив, що мав бажання отримати дохід від довгострокового розміщення під 16,49 % річних на депозитному рахунку в одному із комерційних банків України, однак не мав такої можливості за вищевказаних обставин.

14 листопада 2022 позивач звернувся до ГУНП в Одеській області з проханням відшкодувати йому матеріальну шкоду у вигляді грошових коштів у розмірі 93 248 грн. 61 коп. та 13 грудня 2022 року отримав лист Слідчого управління ГУНП в Одеській області, в якому йому повідомлено, що в нормативно-правових обґрунтуваннях його звернення відсутні правові підстави для відшкодування заявленої ним матеріальної шкоди.

При цьому позивач стверджує, що слідчий, як службова особа ГУНП в Одеській області, спричинив йому як майнову (матеріальну) шкоду, яка складається із втрат від упущеної вигоди у період з 20.11.2019 року по 23.09.2020 року у розмірі 67 407 грн. 02 коп. та втрат від інфляції у період з 24.09.2020 року по 13.12.2022 року у розмірі 28 841 грн. 86 коп., що складає у загальному розмірі 96 248 грн. 88 коп., так і моральну (немайнову) шкоду у загальному розмірі 48 000 грн. 00 коп., так як протягом тривалого часу у розпорядженні ГУНП в Одеській області незаконно знаходилися належні позивачеві грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, що порушувало його права на розпорядження та користування ними та спричинило моральні страждання, так як привело до порушення життєвих планів, а саме - не було матеріальних можливостей покращити свій стан здоров`я та житловий стан, так як не зміг придбати житло, а також не мав можливості покращити стан здоров`я своєї матері - ОСОБА_2 , яка є інвалідом першої групи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання незаконним рішення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка завдана бездіяльністю службової особи відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача стосовно втрат упущеної вигоди у період з 20.11.2019 по 23.09.2020, оскільки знаходження грошових коштів у органах поліції тривалий час в якості речових доказів порушувало право власності щодо грошових коштів, так як ОСОБА_1 не міг ними розпоряджатись, що призвело до матеріальної шкоди від упущеної вигоди.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що прокурором Одеської області 13 квітня 2011 року порушено кримінальну справу № 058 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

Аналізом доказів, отриманих в ході досудового розслідування кримінальної справи №058 встановлено, що факт злочинної діяльності по отриманню 13 квітня 2011 року хабара, підтверджується показами свідка ОСОБА_3 , яким безпосередньо здійснювалось надання предмету хабара, показами свідка ОСОБА_1 , та свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , останні залучались співробітниками ДДСБЕЗ МВС України в якості понятих при помітці та наданні грошових коштів при проведенні огляду місця події, актами помітки та надання грошових коштів, протоколом обшуку, протоколами прослуховування аудіо записів.

Вказані події встановлені постановою від 07 листопада 2019 року заступника начальника ВП - начальника СВ Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області майора поліції Ганенко І.П., якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000326 від 28.05.2015, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Речові докази по справі, а саме грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, повернуто власнику (законному володільцю).

Відповідно до акту та вручення грошових коштів від 08.04.2011, ОСОБА_1 в службовому кабінеті відділу боротьби з злочинністю в органах влади надав до огляду 20000 доларів США.

Як вбачається з листа ГУНП в Одеській обасті від 11.11.2020 №14889, грошові кошти у сумі 20 000 доларів США, які є предметом неправомірної вигоди в рамках кримінального провадження №0000326, під час проведення досудового розслідування у ньому визнано речовим доказом. Речовий доказ у вигляді грошових коштів у сумі 20 000 доларів США 02.06.2020 передано на відповідальне зберігання до Южного ГРУ ПАТ «ПриватБанк».

Із метою захисту своїх порушених прав, позивач просить відшкодувати йому майнову та моральну шкоду, завдану внаслідок бездіяльності слідчого.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовуються державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України .

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

На теперішній час єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих.

Отже, внаслідок дій чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1174 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

В ході перевірки доводів позивача, судом першої інстанції проведено аналіз доказів, на які він посилався.

Згідно ч. 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що слідчий припустив бездіяльність, коли належним чином не повідомив його про закриття кримінального провадження та всупереч вимогам ч. 6 ст. 284 КК України не надіслав йому копію постанови.

Так, згідно з ч. 6 ст. 284 КК України копія постанови слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, потерпілому, прокурору. Прокурор протягом двадцяти днів з моменту отримання копії постанови має право її скасувати у зв`язку з незаконністю чи необґрунтованістю. Постанова слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження також може бути скасована прокурором за скаргою заявника, потерпілого, якщо така скарга подана протягом десяти днів з моменту отримання заявником, потерпілим копії постанови.

Слід зазначити, що позивач вказує, що він є заявником у кримінальній справі, проте жодних доказів цього не надає, натомість, в самій постанові про закриття кримінального провадження від 07 листопада 2019 року зазначено процесуальний статус позивача як свідок.

Таким чином, зважаючи на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів іншого статусу позивача у кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ч. 6 ст. 284 КК України жодним чином не передбачає обов`язку слідчого надсилати копію постанови свідку, у зв`язку з чим твердження ОСОБА_1 щодо порушення його прав бездіяльністю слідчого є безпідставними.

Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача стосовно втрат від упущеної вигоди у період з 20.11.2019 по 23.09.2020, оскільки суд першої інстанції правильно враховував ту обставину, що грошові кошти позивач передавав добровільно, розуміючи та усвідомлюючи набуття ними (коштами) процесуального статусу речових доказів.

Відповідно до наданих доказів не вбачається підтвердження доведення матеріальної шкоди завданої незаконними діями чи рішеннями службових осіб поліції. При цьому, для відшкодування шкоди необхідно, щоб було встановлено незаконність дій органу державної влади та наявна шкода, однак, у даному випадку, позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів завдання матеріальної шкоди поліцейськими.

Як визначено у ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Разом з тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.п. 4, 5 Постанови Пленуму верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Першою підставою є реальна наявність моральної шкоди, що передбачає ' наявність негативних змін у психічному стані особи, яких вона зазнала внаслідок І / завданих їй фізичних і душевних страждань.

Позивач вважає, що наявність такої моральної шкоди є обставиною, яка не підлягає доказуванню у цивільному процесі, оскільки їх правова позиція розглядається як так звана презумпція наявності моральної шкоди, що знаходить відображення в науковій літературі. Важливим є та обставина, що закріплення, такої презумпції має визначатися лише законом. Однак, в діючому законодавстві України презумпція наявності моральної шкоди не передбачена, а тому наявність і моральної шкоди не може бути визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. У зв`язку із чим, в даному випадку діють положення ст. 81 ЦПК і України про загальний розподіл тягаря доказування.

Позивач вказує на те, що через нібито «незаконне» обмеження фінансової можливості він не зміг забезпечити належний рівень медичної допомоги своїй матері, ОСОБА_6 . Проте, до позовної заяви у цій справі не було надано жодних доказів щодо стану здоров`я останньої, коли виникло погіршення, якщо таке взагалі мало місце, та доказів, що підтверджували наявність відповідних обставин. Крім того, стверджує, що він не зміг придбати собі житло та поліпшити свій матеріальний стан, однак, доказів можливості його придбання суду не надав, як і не вказав, яким саме чином, сума, що просить стягнути позивач, сприяла б цьому.

Із врахуванням вказаних положень, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування може бути лише процесуальною вимогою про надання можливості довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Другою підставою є неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювана шкоди. Протиправність поведінки заподіювана моральної шкоди - це поведінка, яка заборонена законом, а протиправна бездіяльність не вчинення особою дій, які вона зобов`язана за законом вчинити.

Так, не врахувавши положення п. 4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 позивачем не зазначено в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з яких міркувань вони виходить, визначаючи розмір шкоди та зазначені позивачами в якості доказів обставини у дійсності не підтверджують, викладені ними доводи.

Третя умова визначена як причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою. Слід звернути увагу на те, що після доведення наявності факту моральної шкоди, якщо така і мала місце, необхідно з`ясувати наявність чи відсутність причинного зв`язку між причиною, тобто протиправністю поведінки, та моральною шкодою, як наслідком.

Важливим є те, що заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Вказане відповідає концепції причини-умови, що існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди.

Такий причинний зв`язок між моральною шкодою і правопорушенням і позивачем не обґрунтований і не може вважатись доведеним. Також, доказів які б об`єктивно вказували на неправомірні дії, як безпосередню та головну причину моральної шкоди не визначено.

Працівники СВ Южненського ВП Лиманського відділу поліції ГУНП в Одеській області, на неправомірність дій яких посилаються позивач, є працівниками органу державної влади, а тому застосуванню підлягають норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.

Саме на позивачів покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями.

Дії, рішення або бездіяльність посадових осіб увижається правомірними, поки не і встановлено протилежного у визначеному чинним законодавством порядку.

Дії, рішення чи бездіяльність органів державної влади можуть бути оскаржені та визнані неправомірними в судовому порядку.

Незаконні (неправомірні) дії - це дії, вчинені всупереч встановленому порядку і або закону.

Стосовно позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що відповідно до висновку Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачам моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано (постанова від 04.07.2018 по справі № 614/2328/17). З вищевказаних положень виходить, що встановлені Законом підстави, умови при яких виникає право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у позивачів відсутні.

Відповідно ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України).

Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-89 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог щодо спричинення йому матеріальної і моральної шкоди.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання незаконним рішення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка завдана бездіяльністю службової особи задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно упущеної вигоди, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Особа, яка вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які могли б бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Проте, з наданих позивачем документів не можна зробити висновок про доведеність позивачем реальної можливості отримати визначений ним у розрахунку дохід, а інших доказів що він мав та повинен був отримати цей дохід і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, позивачем суду не надано, що вказує лише на теоретичне обґрунтування можливості отримання такого доходу та не може бути підставою для його стягнення в розумінні вимог ст. 22 ЦК України.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд в постанові від 07 серпня 2019 року по справі №179/1367/17-ц (провадження №61-10724св19), а також Верховний Суд України у постановах від 14 червня 2017 року у справі №923/2075/15, від 09 грудня 2014 року у справі №5023/4983/12.

Жодних доказів на підтвердження намірів позивача внести грошові кошти на депозитні рахунки в банк, як і доказів реальної можливості отримати вказаний дохід позивач не надав, що вказує лише на теоретичне обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя Дришлюк А.І. перебував у відпустці з 20 по 23 листопада 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 листопада 2023 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 листопада 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: С.М. Сегеда

А.І. Дришлюк