ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 676/4645/22

Провадження № 22-ц/4820/2089/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.

учасники справи: апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат

Урсуляк Н.П., представник відповідачки адвокат Цибак В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 липня 2023 року (суддя Швець О.Д.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради як орган опіки та піклування про відібрання дитини і повернення її за попереднім місце проживання та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради як орган опіки та піклування про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання та визначення місця проживання дитини з батьком.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 21 лютого 2020 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 13.10.2021 року шлюб було розірвано. Після розлучення син залишився проживати з матір`ю. За домовленістю з відповідачем з вівторка по п`ятницю син проживав з ним. Якщо відповідач їхала у відрядження чи відлучалась з особистих питань, син залишався з ним і на довший строк. Оскільки син протягом тижня тривалий час перебував з ним, то в своєму помешканні він створив належні умови для проживання дитини. Позивач опікувався інтересами і потребами дитини, піклувався про нього, займався вихованням сина, слідкував за здоров`ям та розвитком дитини. Вважає, що ним створені найкращі умови для проживання сина з ним.

У березні 2022 року зв`язок з колишньою дружиною втратився і йому не було нічого відомо про місце перебування сина. 22.04.2022 року, 25.05.2022 року, 01.06.2022 року звертався до поліції з заявою про розшук дитини. Згідно інформації відділу поліції йому стало відомо, що колишня дружина разом з дитиною виїхала до Італії, але адресу не повідомила. Згоди на виїзд дитини за кордон він не давав. Вважає, що зміна місця проживання дитини є розривом із соціальними зв`язками, з батьком та його родиною, спричиненням психоемоційного стресу для малолітнього сина, тому існує нагальна потреба повернення дитини за попереднім місцем проживання.

Посилаючись на зазначене, уточнивши в подальшому позовні вимоги, позивач просив суд визнати незаконним переміщення та утримання ОСОБА_3 на території Італії малолітньої дитини ОСОБА_1 . Зобов`язати ОСОБА_3 повернути малолітню дитину ОСОБА_1 до місця постійного проживання в Україну за адресою: АДРЕСА_1 . У випадку невиконання ОСОБА_3 рішення у добровільному порядку, відібрати у ОСОБА_3 малолітню дитину ОСОБА_1 і передати батькові ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до постійного (звичайного) місця проживання в Україну за адресою: АДРЕСА_1 . Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до України на батька ОСОБА_1 . Визначити місце проживання сина ОСОБА_1 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати по справі.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Мати малолітньої дитини вжила заходів щодо забезпечення безпеки дитини, її гармонійного розвитку на період воєнного часу, а саме ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на теперішній час фактично перебувають у Італії, де отримали прихисток. Враховуючи зазначене та вік малолітньої дитини, дію воєнного стану до теперішнього часу, з посиланням на найкращі інтереси дитини, суд дійшов висновку про відмову у задоволені вимоги про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги норму ст.160 СК України, в якій зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Всупереч вказаній нормі відповідачка самостійно, без згоди батька змінила місце проживання сина, фактично розлучила сина із батьком, позбавила його права на піклування. Апелянт вважає посилання суду першої інстанції на рішення суду м.Мілана безпідставним. Відповідачем не надано належних доказів про умови проживання сина як до суду першої інстанції так і до суду м.Мілана. Крім того, зазначає, що відповідачка та син не отримували статусу біженців, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження цього. Судом першої інстанції не взято до уваги покази свідка ОСОБА_5 , що є порушенням норм процесуального права. Також не враховано судом перешкоди, які чиняться позивачу у спілкуванні з сином, і те, що його звернення з відповідним позовом до суду само по собі вказує на те, що позивач не надавав згоди на вивезення дитини з України та його небайдужість як батька до сина.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі до апеляційного суду не надходило.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Урсуляк Н.П. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 , адвокат Цибак В.С. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Представник виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, судова повістка була доставлена в електронний кабінет 03.11.2023 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 13 жовтня 2021 року. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_6 змінено на ОСОБА_7 .

У даному шлюбі народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 від 24.05.2022 року, виданого повторно.

Згідно довідки ДНЗ № 17 № 6 від 25.05.2022 року ОСОБА_8 відвідував групу раннього віку ДНЗ № 17.

Відповідно довідки ФОП ОСОБА_9 від 31.05.2022 року ОСОБА_8 спостерігався в клініці «Авіцена» з народження по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_6 та малолітній син ОСОБА_1 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 646 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 30.05.2022 року.

Позивач ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_2 без реєстрації з 10 червня 2021 року по теперішній час.

Згідно акта обстеження житлово-побутових умов, створених ОСОБА_1 для проживання малолітнього ОСОБА_1 від 24.10.2022 року, квартира складається з трьох кімнат, умови проживання задовільні. Для дитини облаштована окрема кімната, у якій є диван, комп`ютерний стіл-стінка, крісло, дитячі іграшки, речі. В квартирі проживають 3 особи: позивач, мати та дружина позивача.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськарйонного суду від 07.07.2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_10 в розмірі 1/4 частим всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно квитанцій Приватбанку ОСОБА_1 протягом 2021 -2022 років переказав на ім`я ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини грошові кошти: 12.06.2021 року 500 грн., 04.06.2021 року, - 400 грн., 01.06.2021 року - 173,07 грн., 29.06.2021 року 400 грн., 17.06.2021 року 110 грн., 17.06.2021 року - 400 грн., 01.12.2021 року 1005 грн., 01.08.2021 року 1005 грн., 10.08.2021 року 1005 грн., 02.11.2021 року 3004 грн., 17.02.2022 року 2147 грн., 01.04.2022 року - 6025,31 грн.

Згідно характеристики на ОСОБА_1 за місцем проживання, останній характеризується позитивно, зарекомендував себе як зразковий громадянин, що підтримує добрі стосунки як у сім`ї, так і в спілкуванні з сусідами.

27 лютого 2022 року ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_1 виїхала з України до Італії де і перебувають на даний час.

За довідкою про реєстрацію від 18.08.2022 року ОСОБА_11 проживає в будинку ОСОБА_12 в АДРЕСА_3 .

Згідно заяви № 772159 від 31.10.2022 року ОСОБА_8 зарахований до дитячого садка на 2022/2023 рік освіти.

У зв`язку з перебуванням дитини за кордоном ОСОБА_1 звертався до поліції щодо встановлення фактичного місця проживання колишньої дружини та сина.

Рішенням суду у справах неповнолітніх ОСОБА_13 від 20 січня 2023 року заяву про повернення неповнолітньої дитини, подану батьком неповнолітнього ОСОБА_1 відповідно до ст. 7 Закону від 15 січня 1994 р. п. 64 про ратифікацію та виконання Гаазькою конвенції від 25.10.1980 р. залишено без задоволення.

Відмовляючи у позові про повернення дитини в Україну, суд у справах неповнолітніх м.Мілана врахував обставину, за якою дитина разом з матір`ю покинула Україну, а це період дії воєнного стану, і те, що виїзд неповнолітнього був спільним з батьком і відбувся за його згодою, а також відмову матері повертати малолітню дитину в Україну з огляду на продовження воєнного стану до теперішнього часу, у зв`язку з чим малолітня дитина у разі повернення до України може щоденно та постійно потрапляти в ситуації, які загрожують його життю та здоров`ю.

За висновком органу опіки та піклування щодо визначення місяця проживання дитини малолітнього ОСОБА_1 , який затверджено рішенням 27 сесії 8 скликання від 23/03/2023 № 339|27, орган опіки та піклування вважає за доцільне повернути ОСОБА_1 2020 року народження батькові та визначити місце проживання дитини з ним. Рекомендувати матері ОСОБА_2 встановити порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином ( а.с.141).

Щодо вимог позивача про визнання незаконним переміщення та утримання ОСОБА_2 на території Італії малолітньої дитини ОСОБА_1 , зобов`язання повернути малолітню дитину ОСОБА_1 до місця постійного проживання в Україну. У випадку невиконання ОСОБА_3 рішення у добровільному порядку, відібрати у ОСОБА_3 малолітню дитину ОСОБА_1 і передати батькові ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до постійного (звичайного) місця проживання в Україну за адресою: АДРЕСА_1 , то колегія суддів враховує, що згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, дія якого продовжена до теперішнього часу.

Відповідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою №57 КМУ від 27.05.1995 року, які доповнено пунктами 2-4 Постановою КМУ №179 від 01.03.2022 року, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку. в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріального посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України) документів, що містять відомості про особу, визнаних Держприкордонслужбою.

ОСОБА_2 вжито заходів щодо забезпечення безпеки дитини, її гармонійного розвитку на період воєнного часу, а саме ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_1 2020 року народження фактично перебувають у Італії, де отримали прихисток.

При розгляді справ щодо повернення дитини відповідно до вимог Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд має встановити юридичні факти, передбачені статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Конвенції, а саме: проживання дитини в Договірній державі, порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність чи відсутність обов`язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність чи відсутність підставі для відмови в такому поверненні.

Рішенням суду у справах неповнолітніх ОСОБА_13 від 20 січня 2023 року заяву про повернення неповнолітньої дитини, подану батьком неповнолітнього ОСОБА_1 відповідно до ст. 7 Закону від 15 січня 1994 р. п. 64 про ратифікацію та виконання Гаазькою конвенції від 25.10.1980 р. залишено без задоволення.

Відмовляючи у позові про повернення дитини в Україну, суд у справах неповнолітніх м.Мілана врахував обставину, за якою дитина разом з матір`ю покинула Україну, а це період дії воєнного стану, і те, що виїзд неповнолітнього був спільним з батьком і відбувся за його згодою, а також відмову матері повертати малолітню дитину в Україну з огляду на продовження воєнного стану до теперішнього часу, у зв`язку з чим малолітня дитина у разі повернення до України може щоденно та постійно потрапляти в ситуації, які загрожують його життю та здоров`ю.

Зважаючи на зазначене, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

З огляду на зазначене підлягають і відхиленню твердження апелянта, щодо виїзду за межі України малолітнього сина без згоди батька.

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього сина з батьком то спори стосовно місця проживання та здійснення піклування про дитину не є предметом розгляду справ про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції і вирішуються судом держави постійного проживання дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місяця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батька свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а отже, в першу чергу підлягають урахуванню інтереси дитини.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 Верховний Суд виснував, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

Наведені правові висновки Верховного Суду потрібно розуміти так, що суди під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини мають керуватися принципом якнайкращих інтересів дитини, а при однаковому ставленні батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та забезпечення умов проживання дитини враховувати сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Урахувавши зазначене, малий вік дитини, її проживання з народження з мамою, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 2020 року народження з батьком.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, що є підставою позову та яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення, а тому такі доводи апелянта слід відхилити.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст., 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2023 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк