КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Приходька К.П.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до якого просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь компенсацію заподіяної матеріальної шкоди майну у розмірі 245 653,51 грн та моральної шкоди у розмірі 20 000 грн, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 є власником автомобіля «Kia Sportage», державний номер НОМЕР_1 .

Вказано, що 22 червня 2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за адресою: Київська область, с. Софіївська Борщагівка, вул. Святошинська, 106. Водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Kia Sportage», державний номер НОМЕР_1 , скоїла ДТП, в результаті чого пошкодила паркан та належний позивачу автомобіль.

Згідно з висновком про вартість матеріального збитку від 27 вересня 2021 року № 500/09-21 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Kia Sportage», державний номер НОМЕР_1 складає 245 653,51 грн, а розмір матеріального збитку - 148 837,69 грн.

Позивачем з метою досудового врегулювання спору було запрошено відповідачку на проведення оцінки нанесеної шкоди, проте остання не скористалася такою можливістю. 06 жовтня 2021 року позивач направляв ОСОБА_1 вимогу про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 245 653,51 грн, проте вимога не була отримана відповідачкою, на час звернення з позовом не було сплачено відшкодування.

Крім того, позивач вважає, що такими діями відповідачка завдала йому також моральних страждань, які полягали у докладанні зусиль для самостійного відновлення стану автомобіля, оскільки відповідачкою жодних дій у цьому напрямі вчинено не було. Власних коштів на ремонт позивачу не вистачало, внаслідок чого він був позбавлений можливості користуватися автомобілем, який непорушно стоїть у гаражі у пошкодженому стані.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 20 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 було частково задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 245 653,51 грн та моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 486,52 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 12 004,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що підтверджували б той факт, що управління транспортним засобом було передано відповідача з належним юридичним оформленням, а отже ОСОБА_1 не може вважатись володільцем транспортного засобу «Kia Sportage», державний номер НОМЕР_1 , а тому обов`язок щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на відповідача покладений бути не може.

Більше того, апелянт вказує, що транспортний засіб відповідачу було передано на підставі Договору оренди легкового автомобіля №842 від 22 червня 2021 року, укладеного в простій письмовій формі між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , без нотаріального засвідчення, чим було порушено вимоги ч.2 ст.799 ЦК України.

Апелянт також звертає увагу, що позивачем не було надано жодного доказу, що підтвердив би факт наявності безпосереднього причинного зв`язку між діями відповідача та розміром заподіяної шкоди.

В апеляційній скарзі зазначено, що з наданих позивачем документів не вбачається за можливе встановити, які механічні пошкодження отримав транспортний засіб позивача по справі внаслідок ДТП, оскільки висновок про вартість матеріального збитку було виготовлено 27 вересня 2021 року, в той час як ДТП мала місце 22 червня 2021 року.

Представник ОСОБА_2 заперечує проти задоволення позовних вимог, а тому вважає, що й вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу також не підлягають до задоволення.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 20 липня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

09 листопада 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , відповідно до якого зазначено, що доводи апеляційної скарги в частині того, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували той факт, що управління транспортним засобом було передано відповідачці по справі з належним юридичним оформлення, не заслуговують на увагу з тих підстав, що матеріали справи не містять інформації про те, що щодо відповідачки складалися адміністративні матеріали чи відкривалася кримінальна справа за незаконне заволодіння та керування транспортним засобом позивача по справі. Вказане свідчить про те, що відповідачка мала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і керувала ним. Вказано, що після ДТП автомобіль не міг самостійно пересуватись, оскільки було ушкодження моторної частини.

Враховуючи зазначене, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником автомобіля «Kia Sportage», номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (а.с.5).

22 червня 2022 року на вул. Святошинській, 106 в с. Софіївська Борщагівка Київської області водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Kia Sportage», номерний знак НОМЕР_1 , не впевнилась в безпечності та не дотрималася безпечного бокового інтервалу, в зв`язку з чим скоїла наїзд на перешкоду, а саме на паркан будинку на АДРЕСА_1 , внаслідок чого пошкодила паркан, а автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_1 порушила пункт 13.1 Правил дорожнього руху України і вчинила правопорушення, передбачене статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Свою вину ОСОБА_1 у скоєному правопорушенні визнала у повному обсязі, у скоєному щиро розкаялася.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року у справі № 369/9182/21 ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, визначеного статтею 124 КУпАП та застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. (а.с.6).

Позивачем було надано Висновок щодо вартості матеріального збитку від 27 вересня 2021 року № 500/09-21, відповідно до якого вбачається, що оцінку було проведено станом на 17 вересня 2021 року й встановлено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 245 653,51 грн, а вартість матеріального збитку - 148 837,69 грн (а.с.7-24).

05 жовтня 2021 року ОСОБА_3 направив листом з описом вкладення ОСОБА_1 вимогу про компенсацію заподіяної шкоди (а.с.25).

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , мотивував своє рішення тим, що факт перебування відповідачки за кермом автомобіля «Kia Sportage», номерний знак НОМЕР_1 , та користування ним як рухомим майном станом на час скоєння ДТП, не підлягає доведенню, оскільки вказаний факт встановлений у судовому рішенні, яке набрало законної сили - постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року у справі № 369/9182/21. Перебуваючи за кермом автомобіля «Kia Sportage», номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_1 скоїла наїзд на паркан, внаслідок чого належне позивачу майно зазнало механічних ушкоджень. Вказано, що розмір матеріальної шкоди підтверджено висновком щодо вартості матеріального збитку від 27 вересня 2021 року № 500/09-21, складеним оцінювачем ТОВ «Клевер експерт» Трояном К.В., кваліфікаційне свідоцтво оцінювача від 30 вересня 2017 року № 192, від 08 липня 2020 року МФ № 0647-ПК. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 у повному обсязі матеріальної шкоди, завданої майну, належному на праві власності позивачу ОСОБА_3 .

Щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження заявленого розміру моральної шкоди, водночас, надавши оцінку заявленим вимогам та обставинам справи, суд дійшов висновку про те, що здійснення ремонту пошкодженого майна за власний рахунок та вжиття заходів для поновлення порушеного права на відшкодування завданої шкоди в судовому порядку апріорі свідчить про значне порушення звичайних життєвих укладів. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку про доведення факту заподіяння моральної шкоди та вважав за можливе визначити розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідачки, у розмірі 3 000 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до положень статті 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на час ДТП відповідачка ОСОБА_1 керувала транспортним засобом «Kia Sportage», номерний знак НОМЕР_1 , не впевнилась в безпечності та не дотрималася безпечного бокового інтервалу, в зв`язку з чим скоїла наїзд на перешкоду, а саме на паркан будинку на АДРЕСА_1 , внаслідок чого пошкодила паркан, а автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року у справі № 369/9182/21 ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, визначеного статтею 124 КУпАП та застосовано до неї адміністративне стягнення (а.с.6).

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, належними і допустимими доказами позивачем доведено факт того, що саме внаслідок дій відповідачки по справі йому було завдано майнової шкоди у зв`язку із пошкодженням його транспортного засобу.

Щодо посилання апелянта на те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що підтверджували б той факт, що управління транспортним засобом було передано відповідачу з належним юридичним оформленням, то апеляційний суд виходить із наступного.

Так, відповідно до положень ч.ч.1,2,5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що у даних конкретних правовідносинах з вимогою про поновлення порушеного права шляхом відшкодування заподіяних збитків звертається саме власник транспортного засобу, майно якого зазнало механічних пошкоджень внаслідок зіткнення з парканом, то стягнення збитків має здійснюватися у загальному порядку з особи, яка керувала транспортним засобом в момент зіткнення, оскільки саме діями цієї особи (в формі умислу чи необережності) було завдано шкоду майну.

Таким чином, районним судом було правомірно застосовано при вирішенні даного спору положення статті 1166 та 1192 ЦК України, а не положення статті 1187 ЦК України.

Також апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість розміру стягнутої матеріальної шкоди, оскільки такий розмір базується на наданому позивачем Висновку щодо вартості матеріального збитку від 27 вересня 2021 року № 500/09-21, відповідно до якого вбачається, що оцінку було проведено станом на 17 вересня 2021 року й встановлено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 245 653,51 грн, а вартість матеріального збитку - 148 837,69 грн (а.с.7-24).

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували вказаний розмір завданого матеріального збитку відповідачем до суду першої інстанції надано не було.

Посилання апелянта на те, що відповідачці по справі було передано транспортний засіб «Kia Sportage», номерний знак НОМЕР_1 , на підставі договору, укладеного з ФОП ОСОБА_4 , апеляційний суд сприймає критично, оскільки відповідачем не було надано відповідних доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи презумпцію вини, а також той факт, що ОСОБА_1 не спростувала той факт, що шкода була завдана не з її вини, то апеляційний суд доходить висновку про правомірність покладення обов`язку по відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_3 , саме на неї.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що позивачем не було обґрунтовано заявлені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, то апеляційний суд керується наступним.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Таким чином, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи, що позивач зазнав матеріальної шкоди внаслідок пошкодження його транспортного засобу у зв`язку із протиправними діями відповідачки по справі, а також враховуючи, що позивачу доводилося відновлювати становище, яке існувало до пошкодження авто, а також спричинені вказаними подіями душевні страждання, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно частково задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення 3 000 грн моральної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, та не можуть свідчити про його незаконність чи необґрунтованість.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ _______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська К.П.Приходько