ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/2050/23
Номер провадження 22-ц/818/1855/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представник позивача адвокат Уманьського Р. В.,

представника відповідача адвокат Мінькової В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року в складі судді Мартинова О.М. у справі № 645/2050/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Уманьського Романа Вікторовича звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позов мотивований тим, що сторони перебувають у шлюбі з 21 червня 2013 року, який зареєстровано Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. 02 серпня 2013 року ОСОБА_1 змінила своє ім`я на ОСОБА_1 . Від шлюбу мають малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначив, що останні роки стосунки між сторонами поступово погіршувались, що стало підставою для фактичного припинення між ними шлюбних відносин. У подружжя абсолютно протилежні погляди на шлюб та сім`ю, взаєморозуміння повністю зникло, внаслідок чого виникли постійні сварки. Разом з тим, представник позивача зазначає, що будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у подружжя різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї суперечить засадам добровільності шлюбу. Вважає збереження шлюбу недоречним, а призначення будь-яких строків для примирення недоцільним, оскільки подружжя вже не мешкають разом і спільне господарство не ведуть.

Посилаючись на вказані обставини, просив розірвати шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу - ОСОБА_1 ), зареєстрований 21 червня 2013 року Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції серія НОМЕР_1 за актовим записом № 169.

13 червня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мінькову Вікторію Володимирівну подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Опікунська рада Адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей без згоди батька.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року позов задоволено. Розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 21 червня 2013 року Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 169. Після розірвання шлюбу відповідачці залишено прізвище « ОСОБА_1 ». Судові витрати залишені за ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Представник відповідачки адвокат Мінькова В.В. в судовому засіданні просила після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_1 шлюбне прізвище - " ОСОБА_1 ". Представник ОСОБА_2 адвокат Уманський Р.В. в судовому засіданні просив залишити судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн за позивачем.

02 травня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мінькову В.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення змінити шляхом доповнення мотивувальної та резолютивної частин рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, а саме: малолітніх дітей дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 після розірвання шлюбу залишити проживати разом із матір`ю - ОСОБА_1 . Надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дітей разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 без згоди батька ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом відмовлено в прийнятті до розгляду зустрічного позову щодо місця проживання дітей, а позовна заява не містить відомостей, визначених в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року щодо місця проживання дітей після розірвання шлюбу. Представником відповідача адвокатом Міньковою В.В. було заявлено усне клопотання про констатацію в судовому рішенні по справі факту залишення дітей проживати разом із матір`ю, адже фактично, після припинення шлюбних відносин, діти проживають разом із матір`ю. До того ж, ОСОБА_2 на виконання судового наказу Фрунзенського районного суду м. Харкова сплачує на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Представник позивача адвокат Уманський Р.В. не заперечував проти задоволення зазначеного клопотання. Натомість, суд першої інстанції вказане клопотання залишив поза увагою. Крім того, позивач не бажає надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей разом із матір`ю. Зазначає, що за відсутності письмової згоди батька на реєстрацію місця проживання дітей, не встановлення судом факту залишення проживання дітей після розірвання шлюбу разом із матір`ю позбавляє ОСОБА_1 можливості зареєструвати місце проживання малолітніх дітей, що грубо порушує права останніх.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 16 листопада 2023 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 13 листопада 2023 року «за закінченням терміну зберігання» (том 1, а.с.109-110), судова повістка в електронному вигляді про розгляд справи отримана 17 жовтня 2023 року (том 1, а.с.106);

Уманському Р.В. , який діє в інтересах ОСОБА_2 , повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 23 жовтня 2023 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 1, а.с.102-103), що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки, судова повістка в електронному вигляді про розгляд справи отримана 13 листопада 2023 року (том 1, а.с.108);

ОСОБА_1 судова повістка в електронному вигляді про розгляд справи отримана 13 листопада 2023 року (том 1, а.с.108);

Міньковій В.В. , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано 16 жовтня 2023 року (том 1, а.с.104), судова повістка в електронному вигляді про розгляд справи отримана 02 жовтня 2023 року (том 1, а.с.105).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки адвоката Мінькову В. В., яка підтримала апеляційну скаргу, просила рішення суду змінити, зазначивши місце проживання дітей разом з матір`ю, представника позивача адвокат Уманьського Р. В., який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 21 червня 2013 року Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с. 24).

02 серпня 2013 року ОСОБА_1 змінила своє ім`я на ОСОБА_1 (а.с. 14).

Від шлюбу мають малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15-16).

Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частин 2-4 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Матеріалами справи підтверджується, що в ході розгляду справи відповідачкою ставилось питання про залишення малолітніх дітей проживати разом з нею.

Разом з тим, позивачем при зверненні до суду не було заявлено вимог щодо визначення місця проживання дітей.

Крім того, позивач не просив у зв`язку з відсутністю спору, залишити малолітніх дітей проживати разом з ним або відповідачкою, а отже це питання судом не вирішувалось.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлена права звернутись до суду із відповідним позовом про визначення місця проживання дітей.

Також, в апеляційній скарзі зазначено, що позивач не бажає надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей разом із матір`ю, що не може свідчити про відсутність спору щодо визначення місця проживання дітей.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про залишення на проживанні дітей з одним з батьків не свідчить, що суд вирішує по суті питання про визначення місця проживання дитини, оскільки у такому разі суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина