20.11.2023 Провадження по справі № 2/940/475/23
Справа № 940/1215/23
РІШЕННЯ

Іменем України

20 листопада 2023 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в приміщенні суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернулась до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь матеріальні збитки у розмірі 219100,00 грн., моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею транспортного засобу Volkswagen Passat, номерний знак НОМЕР_1 .

10.06.2023 року позивачка надала автомобіль своєму синові ОСОБА_4 , який в подальшому передав відповідачу ОСОБА_2 . Того ж дня, відповідач, керуючи автомобілем позивачки, не вибрав безпечної швидкості, не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на паркан, внаслідок чого автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Тетіївського районного суду Київської області від 09.08.2023 року у справі № 940/608/23 відповідача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Внаслідок спричинених механічних пошкоджень автомобілю Volkswagen Passat, номерний знак НОМЕР_1 , позивачці заподіяно матеріальний збиток у розмірі 215300,00 грн., що підтверджується Звітом № 4197 про незалежну експертну оцінку матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 20.06.2023 року.

Крім того, у зв`язку з пошкодженням автомобіля, неможливість здійснювати звичайну щоденну діяльність, враховуючи час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану автомобіля, позивачка вважає, що їй заподіяно моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 20000,00 грн. та яку просить стягнути з відповідача.

За вказаних обставин, позивачка звернулася за захистом своїх порушених прав до суду.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 16.10.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

У підготовче засідання позивачка ОСОБА_1 не прибула, представник позивачки адвокат Порхун О.П. надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за її відсутності та позивачки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче засідання не прибув, надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи подані сторонами заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.06.2023 року о 23 годині 00 хвилин в м. Тетіїв по вул. Плоханівській водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT, державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на паркан, внаслідок чого автомобіль зазнав механічних ушкоджень, чим водій порушив вимоги п. 2.3б, 12.2 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Факт скоєння дорожньо-транспортної пригоди підтверджується довідкою №834836, виданою відділенням поліції № 3 Білоцерківського районного управління поліції ГУ НП в Київській області від 12.06.2023 року (а. с. 21).

Відповідача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, що підтверджується копією постанови Тетіївського районного суду Київської області від 09 серпня 2023 року у справі № 940/608/23. Постанова набрала законної сили 22 серпня 2023 року (а. с. 28-32).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , власницею автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, державний номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 (а. с. 21).

Згідно із Звітом № 4197 про незалежну експертну оцінку матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 20.06.2023 року, матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження при ДТП, складає 215300 грн. (а. с. 6-20).

На підтвердження проведення оцінки матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, державний номерний знак НОМЕР_1 , надано копію квитанції № 4197 від 19.06.2023 року про сплату ОСОБА_1 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 3800,00 грн. (а. с. 27).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до частин 3, 4 статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно з приписами статті 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Такий висновок викладений у постанові Верховного суду від 29.05.2019 року у справі № 645/2087/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплене загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Надані позивачкою на виконання вимог ст. 81 ЦПК України докази, які досліджені судом, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданою позивачці шкоди внаслідок пошкодження автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Разом з тим, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, відповідачем, на якого покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, не спростовано належними, допустимими та достатніми доказами своєї вини у пошкодженні автомобіля, розміру спричиненої майнової шкоди, відтак, позовні вимоги в частині відшкодування заподіяної майнової шкоди підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд керується вимогами ст. 23 ЦК України, згідно з якими особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Судом встановлено, що протиправні дії відповідача безумовно зумовили для позивачки моральну шкоду.

Відтак, зважаючи на визнання відповідачем позову, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка у зв`язку з пошкодженням автомобіля, неможливість здійснювати звичайну щоденну діяльність, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану автомобіля, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди для позивачки у розмірі 20000 грн.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Так, понесені позивачкою і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки у розмірі 3264 грн. 60 коп. відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., суд зазначає наступне.

Так, на підтвердження витрат позивачки на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 12.10.2023 року та договір про надання правової допомоги, укладений 13.06.2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Порхун О.П., згідно з п. 3.1 якого, розмір винагороди за послуги адвоката встановлюється у фіксованій сумі 7000,00 гривень (а. с. 33-35).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Втім, відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката.

Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. 00 коп.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 59 Конституції України, статтями 11, 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1192 ЦК України, статтями 10, 12, 76, 81, 82, 137, 141, 200, 206, 263-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , матеріальні збитки в сумі 219100 (двісті дев`ятнадцять тисяч сто) гривень 00 копійок, моральну шкоду в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок, понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 3264 (три тисячі двісті шістдесят чотири) гривень 60 копійок та у виді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 28.11.2023 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК