Справа № 646/4763/23
№ провадження 2/646/1887/2023
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2023 року м.Харків
Червонозаводський районний суд м. Харкова
у складі: головуючого судді - Клімової С.В.,
за участю секретаря - Попадченко Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Держави Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування майнової шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача Держави Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування майнової шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України.
В обґрунтування своїх вимог зазначено, що з 2014 року розпочалася військова збройна агресія Російської Федерації (далі РФ, відповідач) проти суверенної, незалежної України, що призвело до окупації РФ частини території України. В продовження вказаної військової агресії зі сторони РФ 24 лютого 2022 року розпочалася та триває до теперішнього часу повномасштабне вторгнення агресора РФ на суверенну та незалежну територію України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
14 березня 2022 року, в порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств РФ, що полягали у здійсненні обстрілів із невстановленого виду озброєння та снарядами невстановленого калібру АДРЕСА_1 . Було пошкоджено нежитлові приміщення цокольного поверху №1- 15, 15а, 15б, 16, 17. 19-26 в літ. А-9 загальною площею 417, 2 м.кв. нежитлову прибудову літ. А1-2 загальною площею 136,0 м. кв. та вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого поверху №1-6 загальною площею 51,8 м.кв. в будівлі літ. А-10, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та належать позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Позивач зазначає, що незаконними діями з боку РФ порушено її право на повагу до приватного житла, яке було порушено внаслідок збройної агресії РФ, а саме порушення права приватної власності на вищевказане нерухоме майно, яке передбачене статтею 8 Конвенції. Дане право є наслідком порушення країною агресором законів та звичаїв війни, поводження з цивільним населенням, внаслідок чого відбувається порушення норм міжнародного гуманітарного права та прав людини. Зокрема норми гуманітарного права забороняють напад на цивільні об`єкти, культурні цінності, місцевості, що не обороняються. Держава, яка віддає накази, що суперечать вказаним міжнародним документам несе відповідальність у вигляді відшкодування Завданих збитків, які нанесені через виконання таких наказів.
На підстав викладеного позивачу було спричинено майнову шкоду, в розмірі 1651065 грн. (один мільйон шістсот п`ятдесят одна тисяча шістдесят п`ять гривень), що є еквівалентом, 45 150 доларів США (сорок п`ять тисяч сто п`ятдесят доларів США) за офіційним курсом НБУ, (36,5686 грн. за 1 дол. США на 24 липня 2023 року), яку позивач просить стягнути з відповідача, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.
Відповідач, в установлені ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки, не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2023 року справу було прийнято в провадження судді Клімової С.В. та відкрито провадження по справі, розгляд постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року було вирішено питання про заочний розгляд справи.
В судове засідання позивач не з`явилася, надавши суду письмову заяву, згідно якої просить суд розглянути справу у її відсутність, підтримала позовні вимоги, які просить суд задовольнити, у разі неявки відповідача просила винести заочне рішення по справі.
Від відповідача будь яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
Відповідачем у справі є держава-агресор Російська Федерація.
Статтею 498 ЦПК України визначено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Також припинено доставку поштових відправлень до/з російської федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
З`ясувавши думку позивача, дослідивши письмові докази судом встановлено наступне.
Справа розглядається в порядку загального позовного провадження.
Так судом встановлені наступні фактичні обставини.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
З свідоцтва про право власності виданого Червонозаводською районною радою від 13.04.2001 року вбачається, що вбудовано-прибудовані нежитлові приміщення першого поверху № 1-6 загальною площею 51.8 кв.м. у літ. « А-10», що розташовані у АДРЕСА_3 належать ОСОБА_1 ..
З свідоцтва про право власності виданого Червонозаводською районною радою від 18.05.2004 року вбачається, що нежитлова прибудова літ. « А 1-2» загальною площею 136.0 кв.м., що розташована у АДРЕСА_3 належать ОСОБА_1 ..
З свідоцтва про право власності виданого Червонозаводською районною радою від 01.02.2007 року вбачається, що нежитлові приміщення цокольного поверху №1- 15, 15а, 15б, 16, 17. 19-26 в літ. А-9 загальною площею 417, 2 м.кв., що розташовані у АДРЕСА_1 належать ОСОБА_1 ..
Дані факти також підтверджуються технічними паспортами на громадський будинок.
14 березня 2022 року, в порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств РФ, що полягали у здійсненні обстрілів із невстановленого виду озброєння та снарядами невстановленого калібру АДРЕСА_1 . Було пошкоджено нежитлові приміщення цокольного поверху №1- 15, 15а, 15б, 16, 17. 19-26 в літ. А-9 загальною площею 417, 2 м.кв. нежитлову прибудову літ. А1-2 загальною площею 136,0 м. кв. та вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого поверху №1-6 загальною площею 51,8 м.кв. в будівлі літ. А-10, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та належать позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності.
З роздруківки з сайту Національного банку вбачається, що станом на 24 липня 2023 року 1 дол. США еквівалентний за офіційним курсом НБУ 36,5686 грн (а. с. 6-51).
Зазначені цивільно-правові відносини регулюються наступними законодавчими актами.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно ст. ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч. 2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом
У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди, у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.
Російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
Факт масштабної немотивованої збройної агресії РФ проти України визнано резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Російська федерація несе повну юридичну відповідальність за майнову та немайнову шкоду, заподіяну цивільним фізичним та юридичним особам у результаті вчинення нею збройної агресії, зокрема за майнову шкоду, заподіяну підконтрольними їй збройними формуваннями, а також за майнову шкоду, заподіяну збройними формуваннями, підконтрольними Україні, під час здійснення ними законного права на самозахист. Зокрема, відшкодуванню підлягає шкода, заподіяна в результаті: - пошкодження чи знищення майна під час бойових дій; - вилучення майна збройними формуваннями, які перебувають під контролем країни-агресора; - втрати майна особою, яка була змушена залишити місце проживання через бойові дії чи окупацію.
У даному випадку предметом позову є саме відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).
Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом частин першої та третьої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Стаття 316 ЦК України визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Законодавець у частині першій статті 16 ЦПК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Пунктами 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За змістом частин 1, 2, 3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За приписами частин 1-3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Крім того суд зазначає, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ та Міністерства юстиції щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.
Відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки, у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.
Таким чином, Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що дії російської федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії дійсно спричинили матеріальну шкоду позивачеві, а відтак, така шкода має бути стягнута у судовому порядку.
Обґрунтовуючи розмір завданої матеріальної шкоди, позивач посилається на пошкодження нерухомого майна через ведення бойових дій на території м. Харкова.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позивачем надано суду докази, які відповідають критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості та підтверджують належність позивачеві нерухомого майна, а також завданої матеріальної шкоди, у зв`язку з бойовими діями. За таких обставин, суд погоджується із тезами позивача щодо спричинення матеріальної шкоди у заявленому розмірі саме через пошкодження майна, та тим самим приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Згідно з п. 22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави в розмірі 13 420,00 грн. за вимогу про відшкодування майнової шкоди.
На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст. 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд-,
Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування майнової шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України задовольнити.
Стягнути з Держави Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП- НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 майнову шкоду у розмірі 1 651 065 гривень 00 копійок ( один мільйон шістсот п`ятдесят одна тисяча шістдесят п`ять гривень 00 копійок), що є еквівалентом 45 150 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України станом на 23.07.2023 року.
Стягнути з Російської Федерації на користь держави Україна судовий збір в розмірі 13 420 гривень 00 копійок (тринадцять тисяч чотириста двадцять гривень 00 копійок).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-ти денний строк апеляційної скарги, з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається на офіційному порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки http://cz.hr.court.gov.ua

Суддя: С.В. Клімова