ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/80/23 Справа № 202/3507/20 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2021 року

по цивільній справі за позовом керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області (наразі Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області (наразі Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що 14 липня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучер А.А. на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року у справі № 202/3829/16-ц за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року за апеляційною скаргою прокуратури Дніпропетровської області вищевказане рішення суду було скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт, Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського Миколи Юрійовича, Дніпропетровської міської ради про визнання об`єкта нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права на приватизацію та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , відмовлено.

Постановою апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_3 у поза приватизаційний спосіб без рішення компетентного органу набуто право власності за рішенням суду на квартиру комунальної форми власності.

Разом із тим, на час прийняття рішення судом апеляційної інстанції на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за номером № 2497, квартиру АДРЕСА_1 було відчужено ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Оскільки, вищевказана квартира вибула із власності територіальної громади міста Дніпра поза її волею, тому Дніпровська міська рада відповідно до статті 388 ЦК України має право на витребування цього майна та його повернення у власність територіальної громади.

Однак, у зв`язку з невжиттям Дніпровською міською радою, як уповноваженим органом своєчасних та ефективних заходів для поновлення порушених прав, із такою вимогою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звертається прокурор.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2021 року позовні вимоги - задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 19 липня 2016 року між ним і ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . На даний час він є законним власником спірної квартири, право власності на яку набуто відповідно до чинного законодавства. Прокурором та міською радою не доведено належить цієї кватири до комунальної власності. Постанова апеляційного суду, якою було скасовано рішення суду про визнання права власності на квартиру за ОСОБА_3 , не має преюдиційного значення щодо належності майна до комунальної власності. Під час перегляду справи за позовом ОСОБА_3 апеляційний суд не встановлював факт належності майна до комунальної власності територіальної громади, оскільки предметом позову було визнання за ОСОБА_3 права на приватизацію та права власності на спірне майно. В матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності на будівлю гуртожитку літ. А-4, яка розташована по АДРЕСА_2 , та належить державі в особі Верховної Ради України. Реєстрація відбулася 04 жовтня 1999 року. Інших правовстановлюючих документів на будівлю гуртожитку матеріали справи не містять.

Відповідач звертає увагу, що виконкомом Дніпропетровської міської ради № 1429 від 09 червня 2009 року було прийнято рішення про передачу гуртожитку по АДРЕСА_2 , літ. А-4 та літ. А-2, до комунальної власності територіальної громади міста на баланс КВЖРЕП Індустріального району. Проте, зазначене рішення має перелік дії, необхідних для його реалізації. Положенням про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативном управлінні підприємств, установ та організацій від 06 листопада 1995 року № 891 та Положенням про передачу об`єктів права державної та комунальної власності від 21 вересня 1998 року № 1482 передбачено певні дії, які передують передачі майна у комунальну власність територіальної громади міста. Реалізація вищевказаного рішення в повному обсязі не відбулася, право власності за територіальною громадою м. Дніпра у передбаченому законом порядку досі не зареєстровано. Відтак, твердження, що спірний будинок належить на праві власності територіальній громаді міста не підтверджений належними доказами. Згідно відповіді управляння житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 3/14-538 від 19 березня 2015 року право власності на зазначений будинок до теперішнього часу не зареєстровано за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, рішення щодо подальшого використання гуртожитку по АДРЕСА_2 місцевою радою до теперішнього часу не приймалося. Питання стосовно державної реєстрації будинку АДРЕСА_2 за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради балансоутримувачем будинку не вирішується. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про право власності територіальної громади на гуртожиток. Отже, реєстрація права територіальної громади відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не була здійснена. Відповідно до відповіді Дніпровської міської ради від 27 квітня 2020 року на лист Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 від 21 квітня 2020 року, міська рада не зверталася до суду за захистом свої прав, оскільки їй не відомі підстави для звернення до суду з відповідним позовом. На думку відповідача, оскільки, міська рада не зареєструвала право власності на будинок гуртожитку за територіальною громадою міста, міська рада не вважає порушеними свої права та інтереси і не мас підстав для витребування майна.

Відповідач зазначає, що право власності за ОСОБА_3 було зареєстровано на підставі рішення суду, тому, навіть проявивши розумну обачність, він не міг передбачити, що може бути позбавленим права власності на зазначену квартиру. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, вважається законним та обґрунтованим набуття майна або майнового права за договором, укладеним з органом публічної влади, який при відчуженні перевищив свої повноваження, в разі відсутності порушень з боку набувача. За висновком суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

У справі «Україна-Тюмень» проти України» Європейський суд установив, що справедливий баланс не дотримано, адже заявник не знав і не міг знати про те, що майно відчужується за межами повноважень державного органу і не отримав ніякої компенсації за позбавлення його права на таке майно. Суд установив, що таким чином на заявника було покладено індивідуальний і важкий тягар, порушено справедливий баланс, який повинен бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу, з одного боку, і захистом права на мирне володіння майном, з іншого.

Обставини даного спору є подібні (аналогічним чином не встановлено жодного впливу набувача на прийняття рішення органом влади), і в даному випадку позбавлення відповідача його майна є непропорційним втручанням.

Крім того, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 жовтня 2019 року по справі № 905/2236/18, а саме «самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2007 року у справі № 21-8во07.

Таким чином, самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсним договорів купівлі-продажу в порушення права власності набувачів такого майна, оскільки вони не допущені внаслідок його винної, протиправної поведінки.

Крім того, звертає увагу на необхідність дотримання справедливого балансу інтересів сторін, передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що мета досягнення справедливого балансу інтересів суспільних (публічних) і приватних полягає у необхідності дотримання розумного співвідношення між засобами, що використовуються, та цілями, які повинні бути досягнуті. При цьому суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права (справи «Еванс проти сполученого Королівства», «Булвес» АД проти Болгарії», «Дубецька та інші проти України», «Гримковська проти України», «Хабровські проти України» тощо.

Він не має іншого майна, крім того, за витребуванням якого звертається позивач.

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Також звертає увагу на той факт, що підставою для звернення ОСОБА_3 з позовом про визнання за нею права на приватизацію та права власності на квартиру стала тривала бездіяльність влади. Починаючи з 2009 року, коли було прийнято рішення про передачу будинку гуртожитку до комунальної власності, та досі відповідна реєстрація права власності не відбулася. Зазначена бездіяльність призвела до порушення прав мешканців будинку на приватизацію займаного житла, оскільки відповідно до закону приватизація кімнат у гуртожитку можлива лише після передачі гуртожитку у власність територіальної громади.

Таким чином, спочатку тривала бездіяльність міської ради, потім ухвалення незаконного заочного рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська призвели до того, що він може втратити свою власність, набуту на законних підставах.

У відзивах на апеляційну скаргу, Дніпровська міська рада та керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Третя особа ОСОБА_2 повідомлялась судом апеляційної інстанції про розгляд справи, проте поштові відправлення, адресовані третій особі, повертались не врученим з відмітками про те, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

В судовому засіданні представник Дніпровської міської ради Скосарев І.Д. та прокурор Волкогон Т.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просили її залишити без задоволення, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_1 заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю його представника.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Смірнова проти України).

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Колегія суддів звертає увагу, що доказів щодо неможливості бути присутнім в судовому засіданні через зайнятість представника відповідача в обґрунтування заявленого клопотання відповідачем не було надано, сам представник такого клопотання не подавав, доказів в обгрунтування поважності причин неявки представника апелянта в судове засідання не було надано.

Також судом враховується, що відповідач та його представник брали участь в попередніх судових засіданнях, давали пояснення і міркування щодо суті спору, тобто їх думка судом була заслухана.

Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду даної справи без участі належним чином повідомлених учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що будівля гуртожитку літ. А-4 загальною площею 2083,9 кв.м. по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 01 жовтня 1960 року № 898, від 04 листопада 1989 року № 723§2, належала Державі в особі Верховної Ради України на праві державної власності.

З матеріалів справи вбачається, що третій особі - ОСОБА_3 , на підставі сумісного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт протокол № 3 від 01 жовтня 2010 року 14 жовтня 2010 року був виданий ордер на житлову площу в гуртожитку під №3/10 на право зайняття з сімєю з однієї особи житлової площі у гуртожитку ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт, площею 11,9 кв.м., що розташований: по АДРЕСА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1429 від 09 червня 2009 «Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» за адресами: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 » вирішено передати у комунальну власність територіальної громади міста на баланс КВЖРЕП Індустріального району гуртожиток літ. А-4 загальною площею 2083,9 кв.м. (за виключенням приватизованих квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 .

У 2015 році позивачка виявила бажання приватизувати кімнату у гуртожитку, у звязку з чим звернулась із відповідними заявами до ПАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт та до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради.

Згідно відповіді ПАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт за вих. № 109 від 05 квітня 2016 року повідомлено ОСОБА_3 , що для вирішення цього питання необхідно звернутись до відділу приватизації м. Дніпропетровська.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт, Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського Миколи Юрійовича, Дніпропетровської міської ради про визнання об`єкта нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права особи на приватизацію та визнання права власності.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року визнано квартиру АДРЕСА_1 такою, що фактично була передана Приватним акціонерним товариством Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська та належить до числа об`єктів приватизації, визнано право ОСОБА_3 на приватизацію зазначеної квартири, а також визнано право приватної власності ОСОБА_3 для подальшої державної реєстрації у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 24,9 кв.м., житловою площу 11,9 кв.м. та складається із: 1 коридор площею 3,4 кв.м.; 2 кладова площею 1,5 кв.м.; 3 житлова площею 11,9 кв.м.; 4 кухня площею 5,4 кв.м.; 5 санвузол площею 2,7 кв.м.

14 липня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучек А.А. внесено запис про державну реєстрацію у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 24,9 кв.м., житловою площу 11,9 кв.м. та складається із: 1 коридор площею 3,4 кв.м.; 2 кладова площею 1,5 кв.м.; 3 житлова площею 11,9 кв.м.; 4 кухня площею 5,4 кв.м.; 5 санвузол площею 2,7 кв.м. за ОСОБА_3 . Номер запису про право власності 15398860 (т.с.1 а.с.28).

19 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А., зареєстрований в реєстрі за № 2497 (т.1.а.с.30-32).

Цього ж дня, 19 липня 2016 року право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Номер запису про право власності - 15552559 (т.1 а.с.28).

В подальшому, постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року було скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт, Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського Миколи Юрійовича, Дніпропетровської міської ради про визнання об`єкта нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права на приватизацію та визнання права власності - відмовлено.

Звертаючись до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради з позовом про витребування майна, керівник прокуратури посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності, вибула з володіння територіальної громади в особі Дніпровської міської ради поза її волею, у зв`язку з припиненням права власності ОСОБА_3 на це майно, підлягає витребуванню у ОСОБА_4 як нового власника на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Дніпровська міська рада ніяких намірів та дій щодо передання відповідачу чи третій особі спірної квартири у власність не приймала, заочне рішення, яким за третьою особою було визнано право власності на спірну квартиру, скасовано, тобто таке майно було відчужене поза її волею, а тому наявні правові підстави в порядку частини першої статті 388 ЦК України для витребування спірної квартири у відповідача на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобовєязань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення обєєкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц наведено висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й має бути доведено в суді.

З урахуванням того, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі № 202/3829/16-ц встановлено факт припинення права власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника територіальної громади міста Дніпра з порушенням вимог чинного законодавства, та поза його волею, вказані обставини під час розгляду цієї справи не підлягають доказуванню.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги преюдиційність фактів, встановлених у справі № 202/3829/16-ц, та дійшов висновків про те, що спірне комунальне майно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра поза волею громади, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада, іншим шляхом.

Встановивши, що спірне нерухоме майно вибуло з власності Дніпровської міської ради поза волею власника, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для витребування вказаного майна у відповідача як добросовісного набувача в порядку частини першої статті 388 ЦК України, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог прокуратури в повному обсязі.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16 та від 21 березня 2018 року у справі № 904/11074/16, а також у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 199/7377/16-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира не може бути витребувана на користь Дніпровської міської ради, оскільки право власності на неї за територіальною громадою не було зареєстровано та дії щодо фактичного прийняття квартири у комунальну власності не були здійснені, колегія суддів вважає безпідставними, так як незалежно від державної реєстрації права власності територіальної громади на спірну квартиру, остання є законним володільцем цього майна з огляду на те, що передача будівель гуртожитків, які належать до державної власності, у власність територіальних громад прямо передбачена Законом України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання цього закону та інших підзаконних нормативних актів виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було прийнято рішення № 1429 від 09 червня 2009 року Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт за адресами: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 ».

Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 06 жовтня 2020 року будівля за адресою: АДРЕСА_2 , внесена до Реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра.

Зазначене, спростовує доводи ОСОБА_1 щодо недоведеності належності спірної квартири до комунальної власності.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частинами п`ятою, восьмою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Таким чином, відсутність державної реєстрації права комунальної власності на спірну квартиру у відповідному державному реєстрі не виключає право власності позивача на це майно та судом встановлено, що саме територіальна громада на сьогодні є законним володільцем цього майна.

Також, колегія суддів звертає увагу, що згідно пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17.

Установлено, що як на час пред`явлення цього позову, так і на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції спірний об`єкт нерухомості зареєстрований на праві комунальної власності за територіальною громадою міста Дніпра на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09 червня 2009 року № 1429 про визначення цього майна комунальною власністю.

Вказане рішення міської ради не скасоване та є чинним.

Крім того, згідно листа Департаменту з питань самоорганізації населення Дніпровської міської ради від 20 листопада 2023 року № 3/2-1260 у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , не створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку або житлово-будівельний кооператив.

Доводи апеляційної скарги про недоцільність витребування у ОСОБА_1 спірної квартири, оскільки вона була виділена в користування на підставі ордеру третій особі, яка не втрачає свого права на її приватизацію, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, спірна квартира була надана ОСОБА_3 у користування, вона не є її власником та при розгляді цього позову, суд не може надавати оцінку наявності у особи права на приватизацію житла, прийняття рішення щодо якої належить до компетенції відповідного органу приватизації. При цьому, в разі наявності у ОСОБА_3 права на приватизацію спірного житла та дотримання процедури приватизації сторони не позбавлені можливості повторно укласти правочин щодо цього майна.

В оцінці доводів апеляційної скарги про те, що задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_4 , який є добросовісним набувачем, призвело до порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки позбавило її права власності на спірне майно без компенсації та покладає на відповідача надмірний тягар, колегія суддів виходить з такого.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 61-235цс18) та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, заяви № 23759/03 та № 37943/06; «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, заява № 39766/05; «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, заява № 61333/00; «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04) напрацьовано три критерії (принципи), які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Зважаючи на те, що під час розгляду справи встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, жодних правочинів щодо розпорядження належним йому нерухомим майном позивач не вчиняв, тому колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для витребування спірного майна з володіння ОСОБА_4 .

Апеляційний суд зауважує, що відчуження майна без згоди територіальної громади свідчить про вибуття спірного майна поза її волею, адже це підтверджено постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 202/3829/16-ц.

Такий висновок враховує інтереси позивача як власника спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли Дніпровська міська рада втратила майно внаслідок протиправних дій, права та інтереси позивача переважають інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього, тому вимоги про витребування спірного нерухомого майна є обґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання втручання у право на мирне володіння ОСОБА_4 власністю, гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції, застосувавши «трискладовий тест» для оцінки виправданості такого втручання у права особи, виходить з того, що право власності територіальної громади на спірне майно, в інтересах якої виступає Дніпровська міська рада, підлягає захисту саме шляхом витребування майна у кінцевого власника. Також враховує, що територіальна громада з моменту вибуття спірного майна з її володіння намагається захистити своє право власності на це майно, про що свідчать численні судові спори. Суд вважає втручання у право власності ОСОБА_4 правомірним.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_4 , як добросовісний набувач не позбавлений можливості відновити свої права у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна на підставі статті 661 ЦК України.

Згідно з частиною першою цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Тобто законодавство України надає ОСОБА_4 певні ефективні засоби юридичного захисту.

Подібні висновки викладенні у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18).

У справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Оскільки, постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року було скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року, яким було визнано квартиру АДРЕСА_1 такою, що фактично була передана Приватним акціонерним товариством Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська та належить до числа об`єктів приватизації, визнано право ОСОБА_3 на приватизацію зазначеної квартири, а також визнано право приватної власності ОСОБА_3 для подальшої державної реєстрації у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 24,9 кв.м., житловою площу 11,9 кв.м. та складається із: 1 коридор площею 3,4 кв.м.; 2 кладова площею 1,5 кв.м.; 3 житлова площею 11,9 кв.м.; 4 кухня площею 5,4 кв.м.; 5 санвузол площею 2,7 кв.м. та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Тобто, у судовому порядку скасовано право власності ОСОБА_3 на спірне майно загальною площею 24,9 кв.м., у тому числі і на майно, що перевищує розмір, який було їй надано у користування на підставі ордеру. Однак, в судовому порядку не оспорено правомірність права користування ОСОБА_3 житловою площею у гуртожитку ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт, площею 11,9 кв.м., що розташований: по АДРЕСА_3 , на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку під №3/10 на право зайняття з сімєю з однієї особи житлової площі у гуртожитку ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт виданого 14 жовтня 2010 року на підставі сумісного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт протокол № 3 від 01 жовтня 2010 року. Таким чином, ОСОБА_3 залишається особою, за якою на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку визначено право користування житловою площею у гуртожитку площею 11,9 кв.м.

В разі наявності у ОСОБА_3 права на приватизацію спірного житла та дотримання процедури приватизації сторони не позбавлені можливості укласти правочин щодо цього майна.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що за встановлених обставин, витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_4 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності.

Крім того, як зазначив ОСОБА_4 в ході розгляду справи, у спірній квартирі він не проживає та ніколи не проживав, він є зареєстрованим та проживає за іншою адресою: АДРЕСА_8 .

Таким чином, суд першої інстанції, з урахуванням судового рішення у справі № 202/3829/16-ц, дійшов обґрунтованих висновків про те, що спірне майно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада, поза її волею.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Окремо колегія суддів враховує наявність підстав щодо представництва прокурором інтересів держави в особі Дніпровської міської ради.

У цивільних правовідносинах держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, зокрема цивільних.

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19)).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону № 1697-VII в редакції, чинній на час подання позову до суду, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування статті 257 ЦПК України.

Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), з метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Частиною третьою статті 23 Закону № 1697-VII в редакції, чинній на час подання позову до суду, передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позовній заяві. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).

У справі, що переглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом, належно обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, підтвердив неналежне, на його переконання, здійснення захисту інтересів держави в особі Дніпровської міської ради, яка не вжила заходів щодо подання позову.

Поданий прокурором позов підтримала Дніпровська міська рада, яка не оспорювала в суді наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в її особі, заперечень проти цього не висловлювала.

З огляду на викладене, позов подано прокурором як повноважною особою, яка має право на представництво інтересів держави в особі Дніпровської міської ради, яка самостійно не вчиняла дій для відновлення порушених відповідачем інтересів держави.

Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 354/609/15 (провадження № 61-3271св22), від 14 грудня 2022 року у справі № 354/680/15 (провадження № 61-4924св22) та від 26 квітня 2023 року у справі № 354/621/15-ц (провадження № 61-5001св22).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко