Дата документу 11.12.2023 Справа № 333/762/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/762/22 Головуючий у 1 інстанції Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/807/2017/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води), -

В С Т А Н О В И ЛА:

У грудні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води) у розмірі 14224,24 гривні, посилаючись на те, що у період з 01.10.2018 року по 31.10.2021 року позивач надав відповідачам послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за адресою їхнього проживання: АДРЕСА_1 . На теперішній час відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не здійснили повну оплату за надані послуги, тому позивач просить суд стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 14224,24 гривні, а також понесені ним при пред`явленні позову судові витрати у розмірі 2270,00 гривень.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за період з 01.12.2018 року по 31.10.2021 року у розмірі 14 224,24 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» витрати на оплату судового збору у розмірі 756,67 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за період з 01.12.2018 року по 31.10.2021 року у розмірі 13 299,94 (тринадцять тисяч двісті дев`яносто дев`ять) гривень 94 копійки.

Стягнути з з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» (, м.Запоріжжя, бул.Гвардійський, буд.137) витрати на оплату судового збору у розмірі 707 (сімсот сім) гривень 63 копійки з кожного.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що між відповідачем та позивачем відсутні договірні відносини, у зв`язку з відсутністю підписаного договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання води.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає зазначним вимогам.

Судом встановлено, що Концерн "Міські теплові мережі" включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та є юридичною особою. Основним видом його економічної діяльності є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Відповідно до довідки, щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , є споживачами послуг з централізованого опалення і гарячого водопостачання, що постачається Концерном "Міські теплові мережі" (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) (а.с.6).

Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України "Про теплопостачання" і "Про житлово-комунальні послуги", а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року.

Отже відсутність укладеного між споживачами і теплопостачальною організацією договору не виключає можливості стягнення із споживачів вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично ними користувалися.

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами, що їх регулюють.

Встановлено, що згідно з розрахунком, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відповідачі мають заборгованість за послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за період з 01.10.2018 року по 31.10.2021 року в сумі 14224,24 гривень, яку добровільно ними не сплачено (а.с.5).

Відповідно до довідки щодо заборгованості за надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води власник (квартиронаймач, споживач) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - особовий рахунок № НОМЕР_2 (а.с.6).

Позивач надає мешканцям зазначеної квартири послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води).

Відповідно зі ст.11 ч.1 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За правилами ст.19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. На підставі п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, плата за надані послуги вноситься щомісячно.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції визначив, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню частково.

При визначені розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з вказаного відповідача, суд приняв до уваги наступне.

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву в якому просить застосувати позовну давність.

У відповідності зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся до суду 30 грудня 2021 року (а.с.10), тобто з пропуском загального строку позовної давності. Початок перебігу загальної позовної давності відповідно до ст.261 ЦК України рахується з 30 грудня 2018 року.

Згідно зі ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності зі ст.264 ч.2, 3 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом

позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом всановлено, що позивач звернувся до суду шляхом направлення позовної заяви поштовим листом 30.12.2021 року, тим самим пропустив період стягнення з відповідачів суми заборгованості, що виходить за межі трирічного строку позовної давності.

З наведених підстав перебіг позовної давності слід рахувати з 30 грудня 2018 року за три роки до звернення до суду з позовною заявою.

Згідно розрахунку, заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг за період до грудня місяця 2018 року, яка складає 922,30 (103,34 + 820,96) гривень, не підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню на загальну суму 13 299,94 гривень.

Судом зазначено, що у відповідності зі ст.141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути витрати на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2 122,90 гривень.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

У статті 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а коржен із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці. Якщо інше не встановлено договором або актими цивільного законодавства.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй ухвалі від 13.11.2029 у справі №638/18231/15-ц.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги, щодо необхідності встановлення індивідуальної відповідальності є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

При повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, плачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №461/5420/14-ц.

Доводи апеляційної скарги, щодо нікчемності розрахунку заборгованості, у зв`язку з тим, що відсутній договір надання послуг на підставі якого здійснювалось нарахування заборгованості, спростовані.

Посилання в апеляційний скарзі на порушення судом першої інстанції вимог статей 1, 2, 3, 4, 12 ЦПК України не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий

Судді: