РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року Державна служба України з безпеки на транспорті звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким:

- визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 358-к від 12 березня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- поновлено ОСОБА_2 в Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області з 12 березня 2021 року;

- стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 105185 гривень 82 копійки.

На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату коштів незаконно звільненому працівнику та перераховано 105185 гривень 82 копійки.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 1139 ОСОБА_1 було призначено Головою Державної служби України з безпеки на транспорті.

Зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті № 358-к від 12 березня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_2 » вбачається, що рішення про звільнення ОСОБА_2 було прийнято та реалізовано ОСОБА_1 як керівником суб`єкта призначення.

Зазначений наказ рішенням суду був визнаний протиправним та скасований, що й слугувало підставою для поновлення ОСОБА_2 на посаді та виплати розміру вимушеного прогулу.

Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь Державної служби України з безпеки на транспорті майнову шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 105185 гривень 82 копійки.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про відстрочку сплати судового збору.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року позовну заяву без руху.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що ОСОБА_1 працював на посаді Голови Державної служби України з безпеки на транспорті за контрактом про проходження державної служби у період з 25 вересня 2020 року по 15 вересня 2021 року. ОСОБА_1 був державним службовцем, який діяв від імені державного органу та його діяльність відносилась до публічної служби. При вирішенні питань щодо матеріальної відповідальності ОСОБА_1 як державного службовця не можуть застосовуватись норми КЗпП України. Зазначені правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу». Позивач не призначав ОСОБА_1 на посаду голови Державної служби України з безпеки на транспорті, а отже не є суб`єктом призначення по відношенню до нього. Притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності можливе виключно у випадку умисного заподіяння шкоди протиправними діями або бездіяльністю внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків. Право на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди виникає виключно після того, як державному службовцю було направлено письмову пропозицію про добровільне відшкодування матеріальної шкоди і на нього не було надано відповідь або відмовлено у добровільному відшкодуванні шкоди. Позивачем на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про державну службу» не надано доказів існування вироку суду, яким встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, яким завдано збитки державі, а також не надано доказів проведення службового розслідування, яким встановлено всіх причетних осіб у спричиненні збитків державі та їх степеню вини, зокрема, й самого ОСОБА_1 .

Крім того, позовні вимоги до ОСОБА_1 заявлено за шкоду, яка спричинена виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2021 року по 31 січня 2022 року, тобто не за сам факт видання наказу про звільнення, а за триваюче порушення з боку державного органу, який поновив звільненого працівника лише після рішення суду. ОСОБА_1 припинив виконання обов`язків голови Державної служби України з безпеки на транспорті з 15 вересня 2021 року, а тому не може нести будь-яку відповідальність за порушення з боку державного органу після свого звільнення з посади.

Позивач не є органом, який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а тому не наділений правом на звернення до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих державному бюджету. Крім того, у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів ст. 19 КАС України.

З відповіді на відзив представника позивача вбачається, що загальний порядок відшкодування шкоди, пов`язаної із трудовими відносинами визначений КЗпП України. Частиною 8 ст. 134 КЗпП України визначено обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Положення цієї норми законодавства спрямовані на забезпечення гарантій трудових прав працівників з метою захисту останніх від неправомірних дій роботодавців щодо незаконних звільнень. Таким чином, доводи відповідача про відсутність у позивача повноважень на звернення до суду з цим позовом є хибними та суперечать законодавству. Обставини визнання протиправним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 не підлягають доказуванню, оскільки були встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили. Також, доводи сторони відповідача щодо відповідальності за незаконне звільнення інших осіб, які приймали участь у звільненні працівника, зокрема, погоджували та виготовляли наказ, є безпідставними, оскільки повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу, несе службова особа, яка видала накази про звільнення працівників, які у подальшому визнано незаконними та скасовано в судовому порядку.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким:

- визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 358-к від 12 березня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- поновлено ОСОБА_2 в Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду на пасажирському транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області з 12 березня 2021 року;

- стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 105185 гривень 82 копійки.

На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату коштів незаконно звільненому працівнику та перераховано 105185 гривень 82 копійки.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 1139 ОСОБА_1 було призначено Головою Державної служби України з безпеки на транспорті.

Зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті № 358-к від 12 березня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_2 » вбачається, що рішення про звільнення ОСОБА_2 було прийнято та реалізовано ОСОБА_1 як керівником суб`єкта призначення.

З позову вбачається, що зазначений наказ рішенням суду був визнаний протиправним та скасований, що й слугувало підставою для поновлення ОСОБА_2 на посаді та виплати розміру вимушеного прогулу.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь Державної служби України з безпеки на транспорті майнову шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 105185 гривень 82 копійки.

З відзиву на позову заяву сторони відповідача вбачається, що при вирішенні питань щодо матеріальної відповідальності ОСОБА_1 як державного службовця не можуть застосовуватись норми КЗпП України. Зазначені правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу». Позивач не призначав ОСОБА_1 на посаду голови Державної служби України з безпеки на транспорті, а отже не є суб`єктом призначення по відношенню до нього. Притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності можливе виключно у випадку умисного заподіяння шкоди протиправними діями або бездіяльністю внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків. Право на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди виникає виключно після того, як державному службовцю було направлено письмову пропозицію про добровільне відшкодування матеріальної шкоди і на нього не було надано відповідь або відмовлено у добровільному відшкодуванні шкоди. Позивачем на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про державну службу» не надано доказів існування вироку суду, яким встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, яким завдано збитки державі, а також не надано доказів проведення службового розслідування, яким встановлено всіх причетних осіб у спричиненні збитків державі та їх степеню вини, зокрема, й самого ОСОБА_1 .

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Вбачається, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_2 за наказом № 358-к від 12 березня 2021 року ОСОБА_1 , як голови Державної служби України з безпеки на транспорті.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Факт незаконного звільнення працівника встановлений судом й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників.

Таким чином, відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Зазначене спростовує посилання сторони відповідача про недоведеність вини останнього у завданні матеріальної шкоди позивачу, а також про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівника несуть інші особи, які приймали участь у звільненні працівника, зокрема, виготовляли наказ про звільнення та погоджували його.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20.

Судом встановлено, що звільнення ОСОБА_2 відбулося із порушенням вимог закону на підставі наказу голови Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_1., тому саме відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу.

Враховуючи, що суду надано докази на підтвердження перерахунку коштів ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що фінансування Державної служби України з безпеки на транспорті здійснюється за рахунок бюджетних коштів, а сторона відповідача не спростувала надані докази, суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння шкоди незаконним звільненням працівника.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, в сумі 105185 гривень 82 копійки.

З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню.

З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 2684 гривні.

Керуючись статтями 134, 237 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», постановою Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов Державної служби України з безпеки на транспорті (м. Київ, вул. Антоновича, 51, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державної служби України з безпеки на транспорті (м. Київ, вул. Антоновича, 51, ) матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 105185 гривень 82 копійки та судовий збір у сумі 2684 гривні.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: