Номер провадження: 22-ц/813/3481/23
Справа № 493/1630/21
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ліпецької Вікторії Василівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 14 червня 2022 року у справі за позовом адвоката Бузовського Олега Ігоревича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та припинення права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

06 грудня 2021 року адвокат Бузовський Олег Ігоревич в інтересах ОСОБА_2 звернувся суду з позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та припинення права власності на нерухоме майно, у якому представник позивача просив суду скасувати державну реєстрацію та припинити право власності на нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями (реєстраційний номер майна 16403880), розташований за адресою: АДРЕСА_1 (колішня адреса: згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: АДРЕСА_1 ), зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі рішення Балтського районного суду Одеської області від 21 вересня 2006 року, справа №1231/2006, посилаючись на те, що батькові позивача - ОСОБА_3 належав житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. На час відкриття спадщини позивач був зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем, із заявою до нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертався, отже прийняв спадщину. До теперішнього часу він із сім`єю проживає в цьому будинку.

Однак у 2021 році його мати ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом про визнання його та членів його сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням, додавши до позовної заяви копію рішення Балтського районного суду Одеської області від 21 вересня 2006 року у справі №2-1231/2006р. про визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , раніше належний ОСОБА_3 , на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 . При цьому в тексті рішення було зазначено, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за законом до майна померлого ОСОБА_3 ..

Після цього представник позивача звернувся з відповідним запитом до суду, на який була отримана відповідь про те, що Балтським районним судом таке рішення не ухвалювалося.

Враховуючи, що підставою для реєстрації права власності відповідачки на нерухоме майно стало рішення, яке судом не ухвалювалося, а також порушене право позивача на спадщину, про що він дізнався у 2021 році, просять скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на будинок та припинити її право власності на нього.

19 січня 2022 року адвокат Ліпецька Вікторія Василівна в інтересах відповідача ОСОБА_1 надала суду відзив на позов, у якому представник відповідача просила суду відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік відповідачки ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась на спадщина на належне йому майно, яке відповідач відповідно до частини третьої статі 1268 ЦК України прийняла як спадкоємець за законом першої черги, оскільки постійно проживала із чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті чоловіка були інші спадкоємці за законом першої черги, в тому числі у позивач. Усі спадкоємці за законом першої черги подали заяви до Кодимської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, державний нотаріусом була зведена спадкова справа. На час відкриття спадщини позивач 03 березня 2005 року, не проживав разом із спадкодавцем, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Піщанської сільської ради Балтського району, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, отже спадщину не прийняв. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 жовтня 2006 року реєстраційний номер 16403880 власником 1/1 частки житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_1 . Підставою для реєстрації її права власності на будинок стало рішення Балтського районного суду від 21.09.2006, тому органом реєстрації воно правомірно зареєстроване, а той факт, що таке рішення судом не ухвалювалося, на її думку, не може бути підставою для скасування реєстрації права власності з огляду на практику Європейського Суду з прав людини, згідно якої рішення суду, яке вступило в закону силу, не може бути поставлено під сумнів, жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

11 травня 2022 року адвокат Ліпецька Вікторія Василівна в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернулась до суд з клопотанням про застосування судом строку позовної давності, посилаючись на те, що того з моменту державної реєстрації права власності відповідача на нерухоме майно минуло понад 15 років, позивачу було відомо про те, що за відповідачем було визнане право власності на будинок, так як він у вересні 2006 року подавав заяву до суду про відмову від спадщини, яка була посвідчена Піщанською сільською радою, позивач не довів той факт, що він не знав та не міг знати про порушення його права, тому представник відповідача просила суд відмовити в позові, застосувавши строки позовної давності.

01 лютого 2022 року адвокат Бузовський Олег Ігоревич в інтересах позивача ОСОБА_2 надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, посилаючись на те, що відомості про реєстрацію місця проживання позивача ОСОБА_2 визначені у відзиві представника відповідача не відповідають дійсності та спростовуються доданими до відповіді письмовими доказами, які підтверджують, що місцем його фактичного проживання є АДРЕСА_3 .

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 14 червня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та припинення права власності на нерухоме майно - задоволено. Суд скасував державну реєстрацію та припинити право власності на нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями (реєстраційний номер майна 16403880), розташований за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно: АДРЕСА_1 ), зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі рішення Балтського районного суду Одеської області від 21.09.2006, справа №2-1231, та стягнув з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 1 004,98 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Ліпецька Вікторія Василівна в інтересах відповідача ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відзиві позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (стаття 19 Конституції України).

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.

Відповідно до статтей 12161218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно роз`яснень, викладених в абзаці другому та третьому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», «свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».

Пунктом 1 частини першої статті 2 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав 03 лютого 2017 року, (надалі Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_3 , виданого Піщанською сільською радою Балтського району Одеської області 05.12.2005 (а.с. 78 - зворот).

Після його смерті його дружина ОСОБА_1 звернулася до Кодимської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини всього належного ОСОБА_3 майна, в якій зазначила, що крім неї інших спадкоємців за законом немає (а.с. 78).

Кодимською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №755/2006. 12 липня 2006 року нотаріусом видане свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на автомашину та мотоцикл (а.с. 90 зворот), а 02 серпня 2006 року на грошові вклади (а.с. 91).

Свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок не видавалося, також нотаріусом не відмовлялося ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок. Крім того в спадковій справі взагалі відсутні будь-які відомості щодо наявності спадкового майна у вигляді житлового будинку.

Однак, 17 жовтня 2006 року Балтським БТІ здійснена державна реєстрація права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 на підставі рішення Балтського районного суду від 21.09.2006 у справі №2-1231 (а.с. 5-6,7).

Як зазначено в тексті рішення судом розглянута справа за позовом ОСОБА_1 до Балтської податкової інспекції про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, за ОСОБА_1 визнане право власності на вказаний будинок, який раніше належав ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 , при цьому що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом першої черги, спадщину прийняла, але не знала про необхідність звернутися до нотаріуса про прийняття спадщини, тому не отримала свідоцтва про право на спадщину. (а.с. 5-7).

З повідомлення Балтського районного суду від 18.11.2021 за №01-28/2021 вбачається, що в Балтському районному суді справи за позовом ОСОБА_1 до Балтської податкової інспекції про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями не існує, у справі 2-1232/2006 р. значаться інші сторони. (а.с. 10).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в ред., чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Враховуючи, що державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями була здійснена на підставі рішення суду, яке судом не ухвалювалося, така реєстрація здійснена без належних підстав, визначених ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в ред., чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Суд знаходить безпідставним в даному випадку посилання представника відповідача на практику Європейського Суду з прав людини, згідно якої рішення суду, яке вступило в закону силу, не може бути поставлено під сумнів, жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення, оскільки вказана практика ЄСПЛ стосується судових рішень, які ухвалені судом та вступили в закону силу. В даному випадку рішення судом не ухвалювалося взагалі, отже воно не може вступити в законну силу, бути остаточним і обов`язковим.

Не дивлячись на те, що відповідач повідомила нотаріусу про відсутність інших спадкоємців до майна померлого ОСОБА_3 , ця обставина не відповідає дійсності, так як згідно інформації відділу РАЦС у відповідності до актового запису про народження ОСОБА_2 його батьком є ОСОБА_3 (а.с. 11). Отже позивач в силу ст. 1261 ЦК України також є спадкоємцем першої черги за законом до майна ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як вбачається з довідки Піщанської сільської ради Подільського району Одеської області №858 від 12.10.2021 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований по АДРЕСА_1 з 24 жовтня 1988 року до теперішнього часу (а.с. 9).

Розпорядженням сільського голови с. Піщана Балтського району Одеської області від 01 березня 2016 року в с. Піщана вулиця Леніна перейменована на вулицю Центральну (а.с. 12).

Згідно довідки Піщанської сільської ради №14 від 11.01.2022 за №14 ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований у житловому будинку по АДРЕСА_1 , до складу його сім`ї, згідно записів у погосподарській книзі, входила дружина ОСОБА_5 (а.с. 42).

Як вбачається з довідки Піщанської сільської ради №13 від 11.01.2022 ОСОБА_2 станом на 03 грудня 2005 року був зареєстрований в АДРЕСА_2 згідно запису в по господарській книзі. (а.с. 45).

Разом із тим згідно довідки Піщанської сільської ради №Д-193 від 11.01.2022 ОСОБА_2 з 24 жовтня 1988 року зареєстрований в АДРЕСА_1 , з реєстрації не знімався (а.с. 115).

З довідки №1 від 20.01.2022 КЗ «Піщанська спеціальна школа Одеської обласної ради» вбачається, що ОСОБА_2 працював у цьому закладі з 01 вересня 2004 року до 2006 року, згідно особової картки його фактичним місцем проживання зазначена АДРЕСА_3 (а.с. 63).

У довідці №22 від 20.01.2022, виданої Піщанським закладом загальної середньої освіти, зазначено, що діти ОСОБА_2 : ОСОБА_6 , 1990р.н., ОСОБА_7 1992р.н., з 2004 року навчалися в Піщанській ЗОШ І-ІІІ ступенів до закінчення навчального закладу та проживали за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 64).

Позивач в судовому засіданні пояснив, що він постійно проживав в АДРЕСА_1 з 1988 року, але також він придбав будинок по АДРЕСА_2 з метою обробітку присадибної ділянки і приблизно 2 роки у 90-х роках (точного періоду він не пам`ятає) проживав у цьому будинку, а потім знову повернувся на АДРЕСА_4 , де проживав разом зі своїми батьками та своєю сім`єю, як на час смерті батька ОСОБА_3 , так і продовжує проживати до теперішнього часу.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 , яка є адміністратором відділу ЦНАП Піщанської сільської ради, пояснила, що дійсно згідно облікових даних сільської ради ОСОБА_2 з 24 жовтня 1988 року до теперішнього часу зареєстрований по АДРЕСА_1 , де постійно проживає разом із сім`єю. Також їй відомо, що в його власності є інший будинок в с.Піщана, в якому він проживав деякий час, але в який саме період це було, вона не пам`ятає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що відомості, зазначені в довідці Піщанської сільської ради №13 від 11.01.2022 про те, що ОСОБА_2 станом на 03 грудня 2005 року був зареєстрований в АДРЕСА_2 , є помилковими. Вона видала таку довідку на підставі записів у погосподарських книгах без перевірки зареєстрованого місця проживання позивача. Відомості погосподарських книг не фіксують місце реєстрації осіб, і складаються посадовими особами сільської ради без будь-яких письмових підстав (заяв, довідок тощо) на підставі усних повідомлень осіб про місце проживання або навіть самостійно працівниками сільської ради, які можуть почути в селі від інших осіб відомості про зміну місця проживання. Це робиться з метою упорядкування обліку для сплати земельного податку, такі дані оновлюються 1 раз на 5 років. На підставі яких відомостей в погосподарських книгах було вказано, що позивач в період з 2001 до 2005 року проживав по АДРЕСА_2 , їй не відомо, так як на той період часу вона не працювала в сільській раді. Разом з тим їй відомо, що позивач проживає по АДРЕСА_4 разом зі своїми батьками, деякий час він дійсно проживав окремо, але який це саме був період, не пам`ятає, тому не може стверджувати, чи проживав ОСОБА_2 разом зі своїм батьком ОСОБА_3 на час смерті останнього.

Таким чином сукупність вказаних доказів підтверджує ту обставину, що позивач на час відкриття спадщини був зареєстрований та проживав разом зі спадкодавцем, та дає суду підстави для критичної оцінки відомостей, зазначених у погосподарській книзі, про його проживання на той час за іншою адресою, так як вони спростовуються іншими вищевказаними доказами.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що Піщанською сільською радою 12 вересня 2006 року посвідчувалася заява ОСОБА_2 до суду про відмову від прийняття спадщини, не є доказом такої відмови, так як в силу ст.1273 ЦК України (в ред., чинній станом на 2006 рік) спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Оскільки спадщина відкрилася 03 грудня 2005 року, то строк для подачі заяви про відмову від прийняття спадщини закінчився 03 червня 2006 року. Крім того, як вбачається з оглянутої в судовому засіданні Книги реєстрації нотаріальних дій, 12 вересня 2006 року була посвідчена справжність підпису на заяві в райсуд про відмову від прийняття спадщини. Отже до нотаріальної контори у встановлений законом строк ОСОБА_2 заяву про відмову від прийняття спадщини не подавав.

Крім того, позивач заперечує той факт, що він подавав заяву про відмову від прийняття спадщини, суд позбавлений можливості перевірити зміст заяви, на яку посилається представник відповідача, так як ця заява суду сторонами не подавалася, зі слів свідка ОСОБА_9 встановлено, що в сільській раді така заява (її копія) не зберігається.

Також суду не надано доказів того, у якій справі до суду подавалася така заява, чи дійсно предметом спору була спадщина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що державна реєстрація права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, раніше належними ОСОБА_3 , за ОСОБА_1 проведена без належних підстав, так як судове рішення, на підставі якого вона здійснена, судом не ухвалювалося, відповідно право власності за ОСОБА_1 не визнавалося, отже порушені права позивача ОСОБА_2 ..

Разом з тим державна реєстрація права власності на житловий будинок за відповідачем здійснена 17 жовтня 2006 року, позивач звернувся з позовом до суду тільки 06 грудня 2021 року, представником відповідача під час розгляду справи заявлене клопотання про застосування строків позовної давності.

Позивач стверджує, що про порушення свого права він дізнався у 2021 році, коли ОСОБА_1 подала до суду позов про визнання його та членів його сім`ї такими, що втратили право користування житлом. До того часу про порушення свого права йому не було відомо, так як він постійно проживає в будинку, що раніше належав його батькові, вважаючи, що прийняв спадщину.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивачеві було відомо або могло бути відомо про той факт, що відповідач як єдиний спадкоємець, що прийняв спадщину, оформила своє право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, оскільки він подавав заяву до суду про відмову від прийняття спадщини, сам із заявою про прийняття спадщини не звертався до нотаріуса, а також, що позивачем визнано той факт, що він допомагав своїй матері в оформленні документів на будинок, є неспроможними з огляду на таке.

Як зазначалося вище, позивач на час відкриття спадщини був зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем, отже в силу ст.1268 ЦК України прийняття таким спадкоємцем спадщини не залежить від того, подав він відповідну заяву нотаріусу чи ні. Крім того, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, законом не встановлений строк, у який спадкоємець повинен отримати свідоцтво про право на спадщину.

В судовому засіданні позивач дійсно пояснив, що після смерті батька з`ясувалося, що документів на будинок не було, тому він разом зі своєю матір`ю займалися оформленням таких документів, однак при цьому йому не було відомо про те, що мати оформить право власності на будинок тільки на себе. Він від прийняття спадщини не відмовлявся, таких заяв ні нотаріусу, ні до суду не подавав.

Також суд відхиляє твердження представника відповідача про те, що подаючи заяву до суду у вересні 2006 року, позивач знав, що його мати оформляє право власності на спадкове майно за собою, оскільки, як було зазначено вище, позивач заперечує факт подання заяви саме про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , в спадковій справі така заява відсутня, суду така заява (чи її копія) в якості доказу не подавалася.

Отже враховуючи, що позивач з часу відкриття спадщини і до теперішнього часу проживає в спірному будинку, будь-яких доказів того, що йому було відомо про порушення його права до звернення відповідача до суду з позовом до позивача про визнання його таким, що втратив право користування житлом, у 2021 році, а також, що позивачу могло бути відомо про таке порушення раніше, суду не надано, суд погоджується з твердженням позивача про те, що про порушення його права він дізнався у 2021 році, отже згідно ст. 261 ЦК України позов поданий в межах строку позовної давності.

Таким чином позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

При цьому суд звертає увагу, що скасування державної реєстрації та припинення права власності на нерухоме майно не позбавляє права відповідача ОСОБА_1 отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно у встановленому законом порядку та здійснити державну реєстрацію речового права.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що спір, що виник між сторонами пов`язаний, насамперед, із встановлення наявності/відсутності у позивача права на спадщину за законом відповідно до положень ЦК України. При вирішення зазначеного спору суду першої інстанції також належало з`ясувати склад спадкового майна та коло спадкоємців.

Так, згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених книгою Шоста Спадкове права ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження 61-47178ск18) дійшов наступного правового висновку: «Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. …..

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права при заявлені вимоги про витребовування майна.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256 цс 18)».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у даному випадку вимоги позивача ОСОБА_2 про скасування державної реєстрація права власності на спірне нерухоме майно, не підлягають задоволенню, оскільки особа, яка вважає, що у даному випадку порушуються його права на частку спадкового майна, як спадкоємця за законом першої черги, має право на захист цього права шляхом вирішення спадкового спора.

Висновок суду першої інстанції про те, що скасування державної реєстрації та припинення права власності на нерухоме майно не позбавляє права відповідача ОСОБА_1 отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно у встановленому законом порядку та здійснити державну реєстрацію речового права, оскільки вказане судове рішення позбавить відповідачку права на частку спадкового майна при вирішенні можливого спадкового спору.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, , правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що пред`явлення позивачем позовних вимог про скасування державної реєстрації та припинення права власності не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення заявлених позовних вимог, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар внаслідок втручання держави у мирне володіння майном позивачем.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм матеріального права, а саме, статті 3, 15, 16, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Ліпецької Вікторії Василівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Балтського районного суду Одеської області від 14 червня 2022 року скасувати, й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову адвоката Бузовського Олега Ігоревича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та припинення права власності на нерухоме майно відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда