ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2023 року та на додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Дніпровська міська рада, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких Ольга Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи Дніпровська міська рада, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких Ольга Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, щовін був наймачем та був зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_1 , з моменту народження та набув право на приватизацію вказаної квартири.

Проте, у 2018 році він з`ясував, що спірна квартира була приватизована на його ім`я та в подальшому протиправно відчужена два рази. Наголошував на тому, що він не брав жодної участь ані у приватизації квартири, ані у її відчуженні. Рішення органу приватизації щодо квартири не виносилось. Приблизно 19 жовтня 2018 року він мав розмову із відповідачкою ОСОБА_2 та повідомляв їй про незаконне отримання нею квартири. Також він звертався із заявою про вчинення злочину із цього приводу, триває досудове розслідування, він залучений до кримінального провадження у якості потерпілого, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 Б-18 від 10 травня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 , скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також реєстраційний запис про право власності за таким свідоцтвом; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , скасувати рішення державного реєстратора та реєстраційний запис про право власності за вказаним договором; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати рішення державного реєстратора та реєстраційний запис про право власності за вказаним договором; поновити його порушене право користування жилим приміщенням розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 53,9 кв.м., шляхом вселення.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року заяву відповідачки ОСОБА_2 про розподіл витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 37000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в задоволенні заяви ОСОБА_2 про розподіл судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини по даній справі. Наголошував на тому, що шахрайськими діями невстановлених осіб порушено його права на проживання та на користування квартирою АДРЕСА_1 , у якій він проживав з дитинства та у якій наразі зареєстрований. Він має право на приватизацію квартири. Іншого житла у своїй власності він немає та право на проживання у спірній квартирі на законних підставах, він не втрачав. Витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 37000 грн стягнуті з нього безпідставно.

24 жовтня 2023 року представник Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради надала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначаючи про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила його скасувати та задовольнити апеляційну скаргу позивача. Вказувала про те, що суд дійшов хибних висновків стосовно того, що останній власник квартири є добросовісним набувачем квартири, оскільки Дніпровська міська рада з віндикаційним позовом не зверталася. Позивач є законним користувачем квартири та має законне право на її приватизацію.

06 листопада 2023 року відповідачка ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду, просила залишити їх без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Наголошувала на тому, що кримінальне провадження закрите, а позивачем не доведено підстав для задоволення його позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно інформації від 14 листопада 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_1 вчинено наступні записи щодо права власності:1) від 10 листопада 2018 року, на підставі договору купівлі-продажу №5209 за ОСОБА_3 ;2) від 09 липня 2018 року, на підставі договору купівлі-продажу №947 від 09 липня 2018 року за ОСОБА_2 ;3) від 15 червня 2018 року, на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 , виданого 10 травня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради за ОСОБА_1 .

Як вбачається із документів, наданих на ухвалу суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких Ольгою Олександрівною: - копії свідоцтва про право власності на житло від 10 травня 2018 року, реєстраційний № НОМЕР_2 , виданого Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, на підставі розпорядження від 10 травня 2018 року №2/48-18, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 ; - копії договору купівлі-продажу від 09 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких Ольгою Олександрівною, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.07.2018 року за №101, ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Згідно пункту 2.1 Договору, продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчинено за 119619 грн.; - з копії довідкиДепартаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зареєстрованих осіб у вищезазначеній квартирі від 05.07.2-018 року № 9553 вбачається, що за адресою спірної квартири ніхто не зареєстрований. Оригінали документів містяться в матеріалах кримінального провадження №0002847, які долучено до матеріалів даної справи. З копії паспорту на ім`я продавця ОСОБА_1 вбачається, що його серія АО №093519, та він виданий Бабушкінським РВ у м. Дніпропетровську ГУДМС України Дніпропетровської області 26 березня 2013 року та копія картки платника податків на імя ОСОБА_1 № НОМЕР_3 .

Як вбачається із документів, наданих на ухвалу суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною: згідно копії договору купівлі-продажу від 10 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.07.2018 року за №101, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Згідно пункту 2.2 Договору, продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчинено за 437 830 грн.

В досліджених у суді першої інстанції матеріалах кримінального провадження №0002847 наявні документи: копія паспорту на ім`я ОСОБА_1 серія НОМЕР_4 , виданого Бабушкінським РВ у м.Дніпропетровську ГУДМС України Дніпропетровської області 26 березня 2013 року з відміткою про зняття з реєстрації місця проживання за спірною адресою з 04 липня 2018 року, копія картки платника податків НОМЕР_3 ; свідоцтво про право власності на житло від 10 травня 2018 року реєстраційний №48 Б-18 на ОСОБА_1 , видане Департаментом житлового господарства ДМР на підставі розпорядження від травня 2018 року №2/48-18.

Згідно відповідей Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 05 листопада 2018 року та 14 листопада 2018 року, за даними електронної бази, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам квартири АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на квартиру не видавалося, приватизація квартири не проводилася, у книзі реєстрації свідоцтв про право власності під №48Б-18 від 03 вересня 2018 року зареєстровано свідоцтво про право власності на квартиру за іншою адресою та іншою фізичною особою на підставі розпорядження № 2/48-18.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що не здійснював приватизацію спірної квартири та не укладав договір купівлі- продажу спірної квартири від 10 травня 2018 року.

Як вбачається із матеріалів справи, з наданої копії ордеру на вселення №746 від 02 квітня 1981 року на квартиру АДРЕСА_1 , спірна квартира була надана бабі позивача ОСОБА_4 та членам її сім`ї.

Рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 27 січня 2017 року переоформлено особові рахунки на вказану квартиру з ОСОБА_4 на позивача ОСОБА_1 .

На підтвердження особи позивачем подано копію паспорту громадянина України, серії НОМЕР_5 , виданого Бабушкінським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 22 травня 2009 року. Згідно відмітки, місце проживання позивача зареєстровано 11 червня 2008 року у квартирі АДРЕСА_3 .

Згідно наданої картки ідентифікаційний номер позивача НОМЕР_3 .

Також позивачем долучено квитанції про оплату житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_3 за період з 01 грудня 2016 року - 18 жовтня 2018 року.

Представником відповідача ОСОБА_3 надано суду першої інстанції копію довідки від 09 листопада 2018 року про заборгованість по спірній квартирі перед КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради в сумі 27366,70 грн. та її погашення відповідачкою ОСОБА_2 07 листопада 2018 року.

За заявою позивача про заволодіння його майном, 07 листопада 2018 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст.356 КК України, №0002847. В межах цього провадження позивача залучено у якості потерпілого.

Із матеріалів вказаного кримінального провадження вбачається, що постановою слідчого СО Шевченківського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 10 липня 2019 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002847 від 13.11.2018 року, закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України. Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, допитаний у якості свідка позивач зазначив, що він проживав у квартирі з 1993 року. З початку 2017 року почав збирати документи, погашати борги по квартирі, займався ремонтом, мав намір її приватизувати. Постійно у квартирі не проживав, оскільки часто їздив у відрядження та доглядав за дідом. Зокрема, взимку 2018 року почав робити ремонт та проживав деякий час із бабусею, у вересні 2018 року переїхав жити до бабусі та дідуся, у квартиру навідувався. У вересні 2018 року він приїхав до квартири проте не зміг зайти, оскільки було замінено замок. Він викликав слюсарю та зайшов до квартири. Через деякий час замок знову замінили. Він розмовляв із ОСОБА_2 , яка повідомила, що вона купила квартиру. Допитана у якості свідка ОСОБА_5 підтвердила факт розмови позивача та відповідача ОСОБА_2 . Зазначила, що у квартирі проживав позивач та його родина. Після смерті матері позивача у 2016 році квартира була зачинена, позивач іноді до неї навідувався.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначав, що при вирішенні справи першочерговим є з`ясування обставини існування порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача та під час розгляду справи встановлено, що позивач проживав у спірній квартирі до початку 2017 року, після чого проживав за іншою адресою, аж поки 15 жовтня 2018 року не встановив, що квартира зайнята іншими особами, позивач ні в межах кримінального провадження, ні в межах цивільної справи не вказує на те, що із квартири були винесені чи викрадені його особисті речі. За вказаних обставин встановленою вбачається обставина, що позивач підпадає під ознаки ч.1 ст.71 ЖК України, та є таким, що втратив право на проживання у квартирі. Доводи позивача про намір приватизувати квартиру суд не взяв до уваги, оскільки, на думку суду, позивачем не доведено наявності у нього права на приватизацію. Судом зауважено, що встановлення відсутності порушеного права є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові. Також зазначено, що у будь-якому випадку, ОСОБА_3 є добросовісним набувачем квартири, який придбав її за відплатним договором. Жодного обґрунтування та доказів зворотного позивачем не наведено та не надано. У випадку задоволення позову останнього буде позбавлено майна без компенсації витрат на його придбання. В свою чергу, позивач, за умови доведення порушеного права та інтересу, може захищати лише право на безплатне проживання та інтерес до безоплатного набуття майна у власність. За вказаних обставин, задоволення позову покладе на ОСОБА_3 індивідуальний і надмірний тягар та буде суперечити вимозі «справедливого балансу», як необхідній умові для втручання у право власності. При цьому, територіальна громада, яка могла б заявляти віндикаційний позов, із самостійними позовом до суду не зверталася.

Ухвалюючи додаткове рішення по справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачкою ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу, які підлягають до часткового відшкодування за рахунок позивача.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто приводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц , від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 і № 200/606/18, від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20, від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20.

Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ордеру на вселення №746 від 02 квітня 1981 року, виданого на ім`я ОСОБА_4 , остання набула право на вселення у квартиру АДРЕСА_1 , з правом на житлову площу. Ордер наданий ОСОБА_4 (основний квартиронаймач) та членам її родини ОСОБА_6 (мати) та ОСОБА_7 (донька).

Рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 27 січня 2017 року переоформлено особові рахунки на вказану квартиру з померлого наймача ОСОБА_4 на її онука позивача ОСОБА_1 .

Таким чином, позивачем, на підставі належних та допустимих доказів доведено факт свого довготривалого законного проживання у спірній квартирі.

У відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,у редакції, чинній на час виниклих між сторонами спірних правовідносин - 10 травня 2018 року, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється (стаття 6 ЖК України).

Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів (частина перша статті 9 ЖК України).

Можливість набуття фізичною або юридичною особою права власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, передбачено також частиною першою статті 345 ЦК України.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивачем доведено та підтверджено матеріалами справи, що спірна квартира АДРЕСА_1 , ним приватизована не була та свідоцтво про право власності на неї уповноваженими на те органами не видавалося. При цьому, саме позивач має законне право на її приватизацію.

Проте, 09 липня 2018 року між ОСОБА_1 (паспорті данні якого відрізняються від паспортних даних позивача ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Особою з паспортними даними (серія та номер паспорту, коли та ким виданий) іншими ніж у позивача ОСОБА_1 , під час укладання договору купівлі-продажу від 09 липня 2018 року, було надано свідоцтво про право власності на житло від 10 травня 2018 року реєстраційний номер 48 Б-18, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради.

Згідно відповідей Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 05 листопада 2018 року та 14 листопада 2018 року, за даними електронної бази, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам квартири АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на квартиру не видавалося, приватизація квартири не проводилася, у книзі реєстрації свідоцтв про право власності під №48Б-18 від 03 вересня 2018 року зареєстровано свідоцтво про право власності на квартиру за іншою адресою та іншою фізичною особою на підставі розпорядження № 2/48-18.

Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржувані свідоцтва про право власності не породжують виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Таким чином, для скасування свідоцтв про право власності на вказане нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу на підставі якого було видано вказане свідоцтво.

Вказане кореспондується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 27 червня 2018 року № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року № 904/750/19, від 27 травня 2020 року № 442/2771/17.

Проте, як встановлено колегією суддів, органом приватизації - Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради відповідне рішення, на підставі якого було видане оскаржуване позивачем свідоцтво, не приймалося, у книзі реєстрації свідоцтв про право власності під №48Б-18 від 03 вересня 2018 року зареєстровано свідоцтво про право власності на квартиру за іншою адресою та іншою фізичною особою на підставі розпорядження № 2/48-18, у зв`язку з чим у задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право власності, серія та номер 48 Б-18 від 10 травня 2018 року, виданого Департаментом житлового господарства ДМР на ім`я ОСОБА_1 , слід відмовити.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок).

Згідно пункту 6 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Пунктом 9 Порядку визначено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріусам державою надано повноваження державного реєстратора.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином колегія суддів доходить висновку про наявність підстав, з метою поновлення порушених прав позивача, задовольнити частково позовні вимоги та скасувати рішення державного реєстратора ПН ДМНО Кейтельгіссер О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 41728601 від 21 червня 2018 року, зареєстроване 15 червня 2018 року, номер запису про право власності 26734446, підстава виникнення прав власності свідоцтво про право власності серія та номер 48 Б-18 від 10 травня 2018 року видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх ( ОСОБА_8 ). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Як встановлено колегією суддів, позивач ОСОБА_1 на даний час, не є власником спірної квартири та має право на її приватизацію, яке не використав та яке визнає Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради та Дніпровська міська рада.

Правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 09 липня 2018 року між ОСОБА_1 (особою яка не є позивачем) та ОСОБА_2 , скасування рішення державного реєстратора та реєстраційного запису про право власності за вказаним договором та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 10 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасування рішення державного реєстратора та реєстраційного запису про право власності за вказаним договором відсутні, з огляду на наступне.

Як встановлено колегією суддів, позивач ОСОБА_1 не є власником спірної квартири та має право користування нею, проте право на її приватизацію не використав, а тому договір купівлі-продажу спірної квартири від 09 липня 2018 року укладений між ОСОБА_1 (особою яка не є позивачем) та ОСОБА_2 є нікчемним, оскільки відчужений невстановленою особою, яка не була власником квартири та не мала на це права.

Стосовно питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 листопада 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , колегія суддів звертає увагу на те, що за умов скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 41728601 від 21 червня 2018 року, зареєстроване 15 червня 2018 року, номер запису про право власності 26734446, підстава виникнення прав власності свідоцтво про право власності серія та номер 48 Б-18 від 10 травня 2018 року видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю, та в даному випадку порушуються права територіальної громади м.Дніпра, а відтак саме Дніпровська міська рада має право не звернення до суду за захистом свого порушеного права з віндикаційним позовом про витребування майна, оскільки саме особа, право якої порушено, має право на його ефективний захист.

Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що позивач втратив право користування квартирою на підставі ч.1 ст.71 ЖК України, оскільки таких позовних вимог до ОСОБА_1 ,який є саме позивачем в рамках даної цивільної справи, заявлено не було.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У зв`язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення його порушеного права користування жилим приміщенням розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 53,9 кв.м., шляхом його вселення, до задоволення не підлягають оскільки він не є власником, та наразі власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_3 .

Позивач не є зареєстрованим у спірній квартирі з 04 липня 2018 року. Доказів стосовно оскарження в судовому порядку свого зняття з реєстрації у спірній квартирі ОСОБА_1 не надав.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду та додаткового рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача;у разі відмови в позові - на позивача;у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що права відповідачки ОСОБА_2 у дані справі захищає адвокат Гейко В.І., який діє на підставі ордеру та договору про надання правничої допомоги №1 від 03 лютого 2021 року. Факт надання адвокатом правової допомоги відповідачці у розмірі 46 000 грн підтверджується актом про надання правової допомоги від 31 липня 2023 року та детальним описом робіт від 31 липня 2023 року.

З врахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та часткового задоволення позову ОСОБА_1 , з врахуванням виконаної адвокатом відповідачки роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи частину позовних вимлог, у задоволенні яких позивачу відмовлено, з нього на користь відповідачки ОСОБА_2 підлягають витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Також з врахуванням часткового задоволення апеляційної скарги на користь позивача ОСОБА_1 з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає до стягнення судовий збір у розмірі по 881 грн., з кожного (за задоволені позовні вимоги у розмірі 704,80 грн. та за частково задоволену апеляційну скаргу у розмірі 1057,20 грн , що усього становить 1762 грн).

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2023 року та на додаткове рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2023 року та додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Дніпровська міська рада, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких Ольга Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задовольнити частково.

Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександри Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 41728601 від 21 червня 2018 року, зареєстроване 15 червня 2018 року, номер запису про право власності 26734446, підстава виникнення прав власності свідоцтво про право власності серія та номер 48 Б-18 від 10 травня 2018 року видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 881 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2023 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта