ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 22-ц/807/415/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Коломоєць Ірини Василівни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ним особисто у присутності двох свідків було передано ОСОБА_1 у борг 200 000,00 грн. На підтвердження отриманих коштів відповідачкою було надано письмову розписку від 15.06.2021, із зазначенням у ній умов повернення суми боргу до 15.08.2021. ОСОБА_1 суму боргу не повернула, уникає від виконання своїх зобов`язань.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу за розпискою від 15.06.2021 у розмірі 200 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 000,00 грн.

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 01.06.2019 ОСОБА_1 без оформлення трудових відносин працювала торговим представником у ФОП ОСОБА_3 . У жовтні 2020 року у ОСОБА_1 у громадському транспорті викрали грошові кошти, які належали ФОП ОСОБА_3 , у розмірі 60 000,00 грн. Побоюючись залишитись без роботи ОСОБА_1 про викрадення коштів не повідомила, компенсувала викрадені кошти за рахунок власних та коштів інших клієнтів. Однак, 15.06.2021 позивачу за зустрічним позовом довелося довести до відома керівництва втрату коштів. Після чого, того ж дня, ОСОБА_2 , який виконував функції служби безпеки ФОП ОСОБА_3 , під психологічним тиском змусив ОСОБА_1 написати розписку про отримання грошових коштів у розмірі 200 000,00 грн., яких вона не отримувала у позику. Зазначає, що розписка була написана під психологічним тиском, про що свідчить аудіо запис розмови з ОСОБА_2 , який додано до зустрічної позовної заяви, свідки при складанні розписки не були присутні, коштів позивачка за зустрічним позовом не отримувала.

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на вищезазначене просила суд, визнати договір позики - розписку від 15.06.2021 - недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за розпискою від 15.06.2021 у розмірі 200 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2 000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Коломоєць І.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що розписка про передачу грошових коштів була складена під тиском на апелянта без фактичного передання коштів. Розписка не містить обставин чи факту передачі коштів ОСОБА_1 матеріали справи також не містять належних і допустимих доказів фактичної передачі коштів у розмірі 200 000 грн. при вирішенні справи суд не з`ясував мотиви укладення договору позики та не встановив походження зазначених коштів у ОСОБА_2 та потребу ОСОБА_1 у запозичених коштах. Суд не встановив відсутність зацікавленості свідків у наданні неправдивих доказів. Також в оскаржуваному рішенні не встановлено факту перебування апелянта у трудовій залежності від свідків та позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 15.06.2021 р. відповідач ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_2 кошти у сумі 200 000,00 грн. з кінцевим строком повернення позики до 15.08.2021, що підтверджується розпискою, написаною власноруч позичальником, містить підписи сторін. Розписка написана у присутності двох свідків, про що міститься посилання у розписці, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.141).

Також встановлено, що відповідно до письмової згоди від 15.06.2021, ОСОБА_6 (дружина позивача за первісним позовом) надала згоду щодо передачі її чоловіком ОСОБА_2 у борг готівкою грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн. під розписку ОСОБА_1 (а.с.88).

У судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_5 , яка підтвердила, що була особиста присутня 15.06.2021 у кабінеті ОСОБА_2 , який передав кошти ОСОБА_1 , після чого остання власноруч без тиску написала розписку. Окремо зазначила, що грошові кошти були у пачках, перев`язаних резинкою, номіналом по 200,00 грн.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердив, що був присутнім 15.06.2021 при передачі коштів (10 пачок по 200,00 грн.). Так, ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти, після чого остання написала розписку без стороннього тиску та впливу.

Розписка написана власноруч позичальником, цих обставин ОСОБА_1 не заперечує. Судом витребуваний оригінал розписки, її справжність сторонами не оспорюється.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що підписанням розписки відповідач у повному обсязі розумів наслідки взяття на себе боргових обов`язків та проти них не заперечував, до правоохоронних органів позивач за зустрічним позовом з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 щодо психологічного тиску не зверталася, а тому суд приходить до висновку про необґрунтованість зустрічних позовних вимог, через що у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним слід відмовити.

Оскільки вказаний договір (розписка) від 15.06.2021 не визнаний у судовому порядку недійсним або удаваним, отже є чинним, факт передачі коштів та його укладення підтверджено свідками, які були присутні у момент передачі суми коштів, зазначеної у розписці, а тому підлягає до виконання та відмова від договірних зобов`язань в односторонньому порядку не допускається, станом на дату розгляду справи боргова розписка перебуває у кредитора, що за правилом ст. 545 ЦК України, свідчить про невиконання позичальником зобов`язання, то суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за розпискою від 15.06.2021 у розмірі 200 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, а й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зі змісту оригіналу розписки слідує, що 15 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у письмовій формі укладено договір позики, у відповідності до умов якого ОСОБА_1 одержала в борг готівкою від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 200 000 гривень для власних потреб та зобов`язалася повернути позику в повному обсязі своєчасно до 15 серпня 2021 року (а.с.141).

Будь-яких доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань ОСОБА_1 не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушила свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом ОСОБА_1 засвідчила, що її волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає її внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Стверджуючи про наявність факту тиску при укладенні розписки, апелянт, з дати укладення розписки, не зверталася до правоохоронних органів з метою захисту своїх порушених прав та притягнення винних осіб до відповідальності. Із урахуванням вказаного, колегія суддів відхиляє зазначене твердження апелянта, оскільки належних та допустимих доказів укладення розписки під впливом тиску матеріали справи не містять.

Встановивши, що у позивача ОСОБА_2 наявний був оригінал боргової розписки, що знаходиться в матеріалах справи, а відповідач не довела факту повернення боргу, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 200 000,00 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти до висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Зазначених вимог, суд першої інстанції дотримався, а доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права спростовуються матеріалами справи.

Посилання ОСОБА_1 на те, що грошові кошти нею не отримувались спростовуються змістом боргової розписки, в якій зазначено про те, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти готівкою для власних потреб.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Отже, складаючи вказану розписки і підписуючи її, відповідач тим самим взяла на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок слідує з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику. З огляду на викладене, безпідставними є доводи апелянта про не встановлення факту походження коштів у позикодавця та потреби позичальника у запозичених нею 200 000 гривень.

Доводи скаржника про наявність факту трудових відносин між сторонами ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються належними і допустимими доказами, з огляду на що відхиляються судовою колегією як необґрунтовані.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вказаного, колегія суддів доходить до виснову, що жодними доказами не доведено факт тиску при укладенні договору позики від 15.06.2021 р. з боку ОСОБА_2 .. Між тим, позивачем не було вчинено жодних дій щодо притягнення винних, на її думку, осіб, які чинили на неї психологічний тиск при укладенні договору позики.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором позики.

Зазначене рішення є мотивованим, узгоджується з іншими встановленими обставинами справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення вимог за первісним позовом та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Коломоєць Ірини Василівни залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2022 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 4 січня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков