Справа №461/6975/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова

в складі:

головуючого судді Романюк В.Ф.,

за участю:

секретаря судового засідання Решетова Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (, адреса: м. Львів, пл. Ген. Григоренка, 3), третя особа Державна казначейська служба України (адреса: 01601, м.Київ, вул. Бастіонна, 6) про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа Державна казначейська служба України, в якому просить: стягнути з Головного Управління Міністерства внутрішніх справ Україні у Львівській області на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 1 000 000 (один мільйон) гривень на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті незаконних дій посадових (службових осіб Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівськії області при виплаті заробітної плати (грошового забезпечення) за 2005 - 2006 роки у вигляді індексації заробітної плати та грошового забезпечення.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 25 грудня 2006 року капітана міліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого відділення Державної служби боротьби з економічною злочинністю Сокальського районного відділу УМВСУ у відповідності з положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України згідно наказу управління МВС Україні у Львівській області №442 о/с від 22.12.2006 року було звільнено з органів внутрішніх справ.

В листі КРВ у Сокальському районі за вих.№37-29-02с/2 від 03.05.2007 року в тому числі вказано: «...В порушення вищезгаданих Законів України у Сокальському РВ не проведено індексацій заробітної плати та грошового забезпечення працівників, в т.ч. ОСОБА_1 за 2005-2006 роки на суму 495,17 грн., яка проведена в ході ревізії....»

13.10.2022 року позивачем на адресу Міністерства внутрішніх справ України було направлено скаргу в якій зазначалося, що: «В листі КРВ у Сокальському районі за вих.№37-29-02с/2 від 03.05.2007 року в тому числі вказано: «...В порушення вищезгаданих Законів України у Сокальському РВ не проведено індексацію заробітної плати та грошового забезпечення працівників, в т.ч. ОСОБА_1 за 2005-2006 роки на суму 495,17 грн., яка проведена в ході ревізії....»

В період з 03.05.2007 року по даний час Сокальським РВ УМУВСУ у Львівської області ні іншим органом Міністерства внутрішніх справ України позивачу не було виплачено індексацію заробітної плати за 2005-2006 рік в сумі 495,17 грн.

Враховуючи вище наведене, керуючись ст.40, 43 Конституції України позивач просив провести перевірку по факту не виплати ОСОБА_1 , Сокальським РВ УМУВСУ у Львівської області індексацію заробітної плати за 2005-2006 рік в сумі 495,17 грн. та: - вирішити питання про виплату ОСОБА_1 , індексацію заробітної плати за 2005-2006 рік в сумі 495,17 грн.; вирішити питання про нарахування та виплату всіх коштів належних позивачу згідно норм чинного законодавства за не своєчасну виплату індексації заробітної плати за 2005-2006 рік в сумі 495,17 грн за період з 03.05.2007 року по дату виплати мені індексації..»

Листом за вих.№Б-13125/15 від 27.10.2022 року Департамент фінансово - облікової політики Міністерства внутрішніх справ України повідомило, що: «У Департаменті фінансово-облікової політики МВС за дорученням керівництва Міністерства розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо виплати йому індексації заробітної плати за 2005-2006 р.р. в сумі 495 грн 17 коп. відповідно до листа Контрольно - ревізійного відділу у Сокальському районі КРУ у Львівській області від 03.05.2007 №37-29-025с/2. Оскільки у вказаний у зверненні період ОСОБА_1 проходив службу в Сокальському РВ УМВСУ у Львівській області, тому відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян» його звернення надсилається за належністю до ліквідаційної комісії ГУМВС України у Львівській області для розгляду, перевірки фактів, викладених у зверненні, та надання відповіді заявникові...»

20.12.2022 року простим листом з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області позивач отримав листа за вих.№Б-25/17/01- 2022 від 25.11.2022 року в якому було вказано: «Повідомляємо, що Ваша скарга щодо виплати індексації заробітної плати по акту ревізії, яка надійшла з Департаменту фінансово-облікової політики МВС України, розглянута керівництвом ліквідаційної комісії ГУМВС України у Львівській області.

Інформуємо, що Ви як особа рядового і начальницького складу за час служби в органах внутрішніх справ отримували грошове забезпечення, а не заробітну плату. Індексація грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснювалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 року №913.

На момент набрання чинності зазначеної вище постанови Ви були звільнені зі служби з органів внутрішніх справ.

Враховуючи вищенаведене і те, що на момент складання підстав для нарахування індексації грошового забезпечення Вам за 2005-2006 року немає...».

Однак, на думку позивача, дії Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не виплати йому коштів в сумі 495,17 грн (чотириста дев`яносто п`ять ) гривень, 17 копійок заробітної плати (грошового забезпечення) за 2005-2006 роки у вигляді індексації заробітної плати та грошового забезпечення являються протиправними, а саме: Вказуючи в листі за вих.№Б-25/17/01 -2022 від 25.11.2022 року що: «На момент набрання чинності зазначеної вище постанови Ви були звільнені зі служби з органів внутрішніх справ. Враховуючи вищенаведене і те, що на момент складання підстав для нарахування індексації грошового забезпечення Вам за 2005-2006 року немає…». заступник голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівські області Ігор Ліщук надає завідомо неправдиву інформацію тому, що: В цьому ж листі вказано: «...Повідомляємо, що Ваша скарга щодо виплати індексап заробітної плати по акту ревізії ....» тобто позивач не просить провести індексацію грошової забезпечення забезпечення за 2005-2006 роки, а така індексація вже проведена працівником Контрольно-ревізійного відділу у Сокальському районі і в листі Контрольно- ревізійного відділу у Сокальському районі КРУ у Львівській області від 03.05.200 - іст №37-29-025с/2 чітко вказано: «...Відповідно до ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення від 06.02.03 №491, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях в території України і які не мають разового характеру: пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення).

В порушення вищезгаданих Законів України у Сокальському РВ не проведено індексацію заробітної плати та грошового забезпечення працівників, в т.ч. ОСОБА_1 за 2005-2006 роки на суму 495,17 грн., яка проведене в ході ревізії....» і якщо ГУ МВС України у Львівській області не погоджувався з підставами та сумою індексації, то мав право оскаржити дані дії Контрольно-ревізійного відділу у Сокальському районі у встановлений законом спосіб, але заступник голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області Ігор Ліщук не вказує докази, що дані обставини оскаржувалися в передбачений законодавством спосіб.

Ухвалою суду від 30 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання.

25 вересня 2023 року від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Всі вимоги та доводи висвітлені в позовній заяві підтримує. Не заперечує проти залучення третіх осіб на стороні відповідача. Не заперечує проти винесення заочного рішення у справі.

27 вересня 2023 року від представника відповідача Лазорко І. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити у задоовленні позову.

Ухвалою суду від 28 вересня 2023 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 до розгляду справи залучено, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Державну казначейську службу України.

06 жовтня 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою від 25 жовтня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

14 листопада 2023 року від представника відповідача ОСОБА_3 надійшли за печення на відповіль на відзив.

Ухвалою суду від 15 листопада 2023 року судове засідання відкладено на 05 грудня 2023 року на 11 год. 00 хв.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялися про час, дату та міце проведення судового засідання, що стверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з п. 1 ст. 4, ч. 2 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 25 грудня 2006 року капітана міліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого відділення Державної служби боротьби з економічною злочинністю Сокальського районного відділу УМВСУ у відповідності з положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України згідно наказу управління МВС Україні у Львівській області №442 о/с від 22.12.2006 року було звільнено з органів внутрішніх справ.

В листі КРВ у Сокальському районі за вих.№37-29-02с/2 від 03.05.2007 року в тому числі вказано: «...В порушення вищезгаданих Законів України у Сокальському РВ не проведено індексацій заробітної плати та грошового забезпечення працівників, в т.ч. ОСОБА_1 за 2005-2006 роки на суму 495,17 грн., яка проведена в ході ревізії....»

13.10.2022 року позивачем на адресу Міністерства внутрішніх справ України було направлено скаргу в якій зазначалося, що: «В листі КРВ у Сокальському районі за вих.№37-29-02с/2 від 03.05.2007 року в тому числі вказано: «...В порушення вищезгаданих Законів України у Сокальському РВ не проведено індексацію заробітної плати та грошового забезпечення працівників, в т.ч. ОСОБА_1 за 2005-2006 роки на суму 495,17 грн., яка проведена в ході ревізії....»

В період з 03.05.2007 року по даний час Сокальським РВ УМУВСУ у Львівської області ні іншим органом Міністерства внутрішніх справ України позивачу не було виплачено індексацію заробітної плати за 2005-2006 рік в сумі 495,17 грн.

Враховуючи вище наведене, керуючись ст.40, 43 Конституції України позивач просив провести перевірку по факту не виплати ОСОБА_1 , Сокальським РВ УМУВСУ у Львівської області індексацію заробітної плати за 2005-2006 рік в сумі 495,17 грн. та: - вирішити питання про виплату ОСОБА_1 , індексацію заробітної плати за 2005-2006 рік в сумі 495,17 грн.; вирішити питання про нарахування та виплату всіх коштів належних позивачу згідно норм чинного законодавства за не своєчасну виплату індексації заробітної плати за 2005-2006 рік в сумі 495,17 грн за період з 03.05.2007 року по дату виплати мені індексації..»

Листом за вих.№Б-13125/15 від 27.10.2022 року Департамент фінансово - облікової політики Міністерства внутрішніх справ України повідомило, що: «У Департаменті фінансово-облікової політики МВС за дорученням керівництва Міністерства розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо виплати йому індексації заробітної плати за 2005-2006 р.р. в сумі 495 грн 17 коп. відповідно до листа Контрольно - ревізійного відділу у Сокальському районі КРУ у Львівській області від 03.05.2007 №37-29-025с/2. Оскільки у вказаний у зверненні період ОСОБА_1 проходив службу в Сокальському РВ УМВСУ у Львівській області, тому відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян» його звернення надсилається за належністю до ліквідаційної комісії ГУМВС України у Львівській області для розгляду, перевірки фактів, викладених у зверненні, та надання відповіді заявникові...»

20.12.2022 року простим листом з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області позивач отримав листа за вих.№Б-25/17/01- 2022 від 25.11.2022 року в якому було вказано: «Повідомляємо, що Ваша скарга щодо виплати індексації заробітної плати по акту ревізії, яка надійшла з Департаменту фінансово-облікової політики МВС України, розглянута керівництвом ліквідаційної комісії ГУМВС України у Львівській області.

Крім цього, позивача поінформовано, що він як особа рядового і начальницького складу за час служби в органах внутрішніх справ отримували грошове забезпечення, а не заробітну плату. Індексація грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснювалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 року №913.

На момент набрання чинності зазначеної вище постанови Ви були звільнені зі служби з органів внутрішніх справ.

Враховуючи вищенаведене і те, що на момент складання підстав для нарахування індексації грошового забезпечення Вам за 2005-2006 року немає...».

Однак, на думку позивача, дії Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не виплати йому коштів в сумі 495,17 грн. (чотириста дев`яносто п`ять) гривень, 17 копійок заробітної плати (грошового забезпечення) за 2005-2006 роки у вигляді індексації заробітної плати та грошового забезпечення являються протиправними, які спричинили позивачу моральну шкоду, які оцінює в 1000000 гривень.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода, яка відшкодовується винною особою, може полягати:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від:

1) характеру правопорушення;

2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації;

3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування;

4) інших обставин, які мають істотне значення.

Важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної шкоди, є наявність доказів. Це факти, що підтверджують страждання фізичної особи, про які йдеться у вищезазначеній статті 23 ЦК України.

Отже, суд під час розгляду справи визначає, яка саме моральна шкода була завдана особі, та чи взагалі можна обставини, на які посилається позивач, вважати моральною шкодою.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова Пленуму) зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відсутність принаймні одного з вказаних вище елементів виключає можливість покладення відповідальності на конкретного суб`єкта ГУМВС у Львівській області.

При цьому, позивачем у позовній заяві не доведено наявності вини відповідача, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними, на думку позивача, діями відповідача та заподіяною моральною шкодою.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Позивачем не надано доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Також не було подано доказів, які б вказували на те, що позивач пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів.

У позові не наведені будь-які докази, що підтверджували б приниження честі та гідності, а також ділової репутації.

Суд погоджується із доводами представника відповідача, про те, що позивачем не було належним чином доведено факту завдання йому моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. Також, ОСОБА_1 в позовній заяві не навів жодних доказів щодо характеру, глибини та тривалості страждань. Це питання, відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 № 53/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 листопада 1998 р. за № 705/3145, повинно вивчатися шляхом проведення психологічної експертизи, якою визначається наявність моральної шкоди та можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання. Відповідно до чинного законодавства, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджені іншими засобами доказування. Тобто, відповідно до ст.102 ЦПК України (Вимоги до висновку експерта) висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом, то його не можуть замінити голослівні твердження позивача або його власноручний розрахунок моральної шкоди без належних підтверджень.

Необхідність проведення такої експертизи підтверджується, зокрема, і п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4, де зазначено, наступне, дослівно: Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Однак позивач не надав висновку такої експертизи, яка б обумовлювала зазначену позивачем грошову компенсацію у розмірі 1 000 000 грн.

Отже, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою моральною шкодою.

Щодо відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України, суд зазначає наступне:

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 461/5201/19 (провадження № 61-2271св22)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року у справі № 461/9982/19 (провадження № 61-4162св22) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 зазначив відповідачем Головне управління МВС у Львівській області.

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду, суб`єктом, який порушив права чи законні інтереси позивача.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду, тобто, відповідачем є держава.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач ОСОБА_1 просить стягнути 1 000 000, 00 грн. моральної шкоди, завданої на його думку незаконними діями посадових (службових) осіб ГУ МВС України у Львівській області при виплаті йому заробітної плати, що на думку позивача свідчить про незаконність дій працівників ГУ МВС України, тобто позивач обґрунтовує позовні вимоги неправомірністю дій Головного управління МВС у Львівській області.

Відтак відповідачем у справі має бути держава Україна, як учасник цивільних відносин і повинна брати участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, діями якого заподіяно шкоду, яким позивач вважає Головне управління МВС у Львівській області.

Разом з тим, позивач державу Україна, яка повинна брати участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, діями якого на його думку заподіяно шкоду, до участі в справі не залучив.

Вище вказані твердження ГУМВС у Львівській області узгоджуються з правовою позицією, яка викладена у постанові Львівського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року по справі № 461/2080/23 та у постанові Верховного суду від 16 серпня 2023 року по справі №466/2780/21.

Що є стосується клопотання позивача щодо вирішення питання про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст.56 Конституції України, а сами: чи має ОСОБА_1 , право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області. Чи може дане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких морн Конституції України.

Суд звертає увагу на наступне:

Конституційний Суд України (КСУ) - єдиний орган конституційної юрисдикції в Україні, який забезпечує конституційне правовладдя, непорушність, найвищу юридичну силу та верховенство конституційного права шляхом вирішення питання про відповідність Конституції України (конституційність), законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України (КМУ) та (у передбачених Конституцією України випадках) інших правничих актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції та прийнятих на її основі законів України. Уповноважений приймати загальнообов`язкові на території держави рішення, висновки, ухвали та видавати забезпечувальні накази

Основними функціями Конституційного Суду України і є вирішення питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України та офіційне тлумачення Конституції та законів України. Важливою функцією конституційних судів, в цілому, є захист прав і свобод людини і громадянина, конституційним принципом якої повинно бути верховенство права: верховенство Конституції відносно законів та інших нормативно-правових актів.

В Україні єдиним органом конституційної юрисдикції, функціонально уповноваженим здійснювати конституційний контроль, є Конституційний Суд України. Охороняючи норми Конституції України Конституційний Суд, тим самим, охороняє і всі права людини і громадянина, що закріплені в ній.

Так, статтями 8 та 124 Конституції України встановлено, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. З точки зору дотримання прав і свобод людини і громадянина дуже важливою є процедура правильного застосування законів України всіма суб`єктами конституційно-правових відносин. Конституційному Суду України єдиному судовому органу конституційного контролю в Україні надана така можливість за допомогою офіційного тлумачення здійснювати контроль за відповідністю Конституції України законів та інших правових актів (відповідно до статей 147, 150). Зазначеними статтями Конституції громадянам встановлена гарантія судового захисту Конституційним Судом, зокрема, шляхом офіційного тлумачення Конституції України та законів України. Адже, Конституція України - це нормативний акт вищої юридичної сили, норми якого у випадку виникнення прогалин, мають пряме, безпосереднє застосування. Відповідно й офіційне тлумачення її норм може переборювати прогалини в законодавстві. У зв`язку з цим мова йде про судову правотворчість. Виступаючи гарантом захисту основних прав та свобод людини і громадянина, закріплених в Основному Законі України, Конституційний Суд України за допомогою загальнообов`язкового роз`яснення положень конституційних норм може попередити потенційну загрозу порушення цих прав.

Конституція України встановлює границі, що зобов`язують органи законодавчої, виконавчої і судової влади здійснювати свою діяльність у межах повноважень і способом, передбаченими Основним Законом України (стаття 19). У зв`язку з цим важливий той факт, що Конституція України закріпила своєю нормою компетенцію по офіційному тлумаченню, наділяючи тільки Конституційний Суд України правом здійснювати тлумачення - офіційне тлумачення Конституції України і законів України (пункт 2 частини першої статті 147 Конституції України).

Офіційне тлумачення Конституції і законів України - це діяльність Конституційного Суду в рамках законодавчо встановлених процедур за допомогою апробованих наукою і практикою прийомів і способів по подоланню невизначеності розуміння Конституції і законів України у формі нормативної або казуальної інтерпретації з метою забезпечення конституційної законності і конституційного правопорядку. Тлумачення Основного Закону Конституційним Судом полягає в подоланні (у рамках установлених законом процедур та на основі використання усіх відомих науці прийомів та способів) неоднозначності в розумінні самої Конституції або правових норм, що співвідносяться з нею, зв`язаному із з`ясуванням або роз`ясненням, офіційною інтерпретацією, з метою забезпечення верховенства Основного Закону та підтримання належного конституційного правопорядку.

Офіційне тлумачення це роз`яснення змісту і мети правових норм, яке сформульовано в спеціальному акті уповноваженим органом у рамках його компетенції і має юридично обов`язкову силу для всіх, хто застосовує норми, що роз`ясняються. Офіційне тлумачення в Україні надається виключно Конституційним Судом України та реалізується шляхом ухвалення рішення після відповідного судового розгляду про тлумачення тієї чи іншої конституційної норми на звернення зазначених у Конституції суб`єктів.

Відповідно до статті 94 Закону України "Про Конституційний Суд України" підставою для конституційного звернення щодо офіційного тлумачення Конституції України та законів України є наявність неоднозначного застосування положень Конституції України або законів України судами України, іншими органами державної влади, якщо суб`єкт права на конституційне звернення вважає, що це може призвести або призвело до порушення його конституційних прав і свобод.

Зазвичай під судовим прецедентом розуміють судове рішення у конкретній справі, що використовується при вирішенні аналогічних справ, обставини яких будуть подібні за всіма параметрами. Таким чином судовий прецедент це рішення у конкретній справі, яке допомагає іншим суддям приймати рішення в майбутньому по аналогічній категорії справ.

Виходячи із визначення можна виділити такі ознаки, що відрізняють судовий прецедент від інших джерел права: 1) судовий прецедент створюється лише вищим органом судової влади; 2) його створення потребує попередньо визначеної юридичної процедури; 3) судовому прецеденту належить обов`язковість застосування; 4) судовий прецедент офіційно публікується у спеціальних юридичних збірках.

Глава 9 ЦПК України передбачають конкретну процедуру прийняття рішення, а порушення встановленої процедури тягне за собою можливість скасування рішення судом вищої інстанції. Що ж стосується ознаки про обов`язковість застосування судових рішень, то слід зазначити що після набуття рішенням законної сили воно є обов`язковим для виконання усіма зазначеними суб`єктами правозастосування, нормативним підтвердженням цього є ст. 89 Закону України «Про Конституційний суд України» у якій зазначено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов`язковими до виконання.

Однак із створенням Єдиного державного реєстру судових рішень затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 740 від 24 травня 2006 року, усі рішення Верховного суду України, Вищих спеціалізованих судів України, апеляційних та місцевих судів, окрім рішень, що становлять державну таємницю підлягають обов`язковому внесенню до зазначеного реєстру. Також згідно ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22 грудня 2005 року розміщення судового рішення на офіційному веб-сайті судової влади є офіційним оприлюдненням.

Виходячи із зазначеного можна дійти висновку, що судовий прецедент, як джерело права не забороняється українським законодавством. Водночас копіювати властивості судового прецеденту в правовій системі загального права не слід, оскільки в Україні є власні традиції правотворчості та правозастосування і ми сміливо можемо використовувати судовий прецедент як джерело права з «українським обличчям».

Однак ідеалізувати судовий прецедент як джерело права не слід, оскільки він має ряд недоліків, серед яких одним з основних є суперечливість судових рішень, які можуть виноситися по одному і тому ж питанню. А тому необхідно забезпечити реальну незалежність судової гілки влади, всебічність та об`єктивність розгляду справ і безперечно законність та обґрунтованість прийнятих судових рішень.

Судовий прецедент можна віднести до джерела права, що є проявом судової правотворчості, але не всіх, а лише окремих судових органів: 1) вищих судових інстанцій у результаті судового розгляду справ у другій інстанції, в особливо важливих справах - у першій інстанції; 2) рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення та визнання неконституційними законів та інших актів; 3) постанов Пленуму Верховного Суду, у яких деталізація правових норм (тлумачення) сприяє створенню нових правоположень не лише правозастосовного, а й нормативного характеру.

На даний момент правовий статус Вищого спеціалізованого суду визначається ч. 3, ст. 32 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 року, де зазначається, що він здійснює правосуддя як суд першої та апеляційної інстанції у справах та в порядку, визначених процесуальним законом; аналізує судову статистику, вивчає та узагальнює судову практику, інформує про результати узагальнення судової практики Верховний Суд; здійснює інші повноваження, визначені законом.

Крім того у ст. 46 цього Закону визначений правовий статус рішень Пленуму Вищого спеціалізованого суду, де зазначено, що він з метою забезпечення однакового застосування норм права при вирішенні справ відповідної судової юрисдикції узагальнює практику застосування матеріального і процесуального закону. За результатами узагальнення судової практики Пленум дає роз`яснення рекомендаційного характеру з питань застосування спеціалізованими судами законодавства при вирішенні справ відповідної судової юрисдикції.

Повноваження Верховного Суду України визначені ст.36 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», де зазначено, що він переглядає справи з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції однієї і тієї ж норми матеріального права у подібних правовідносинах, передбаченому процесуальним законом, а також у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Роз`яснення Верховного Суду України та Вищих спеціалізованих судів є узагальненням судової практики із застосування певних норм законодавства, а не мотивацією суду при вирішенні конкретної справи, яка має обов`язкове значення. Відтак такі роз`яснення мають прецедентний характер, оскільки вони є обов`язковими для нижчих судів та опосередковано обов`язковими - для всіх суб`єктів правовідносин, які застосовують норми права, стосовно яких була узагальнена судова практика у формі роз`яснень.

Роз`яснення, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду, не є судовими прецедентами в класичному варіанті загального права. Однак той факт, що постанови Пленуму не є судовими прецедентами, не свідчить, у свою чергу, що вони не є джерелами права, в яких не містяться нові правоположення.

Необхідність надання таких роз`яснень пояснюється здійсненням контрольних повноважень Верховним Судом за єдністю та однаковістю судової практики.

Таким чином прецедентний характер актів вищих загальних і спеціалізованих судів обумовлена вимогами правової системи щодо забезпечення єдності судової практики та тісно пов`язана з відповідними повноваженнями щодо здійснення правосуддя, які полягають у тому, що вищі суди можуть скасувати, переглянути або змінити рішення нижчих, якщо останні не відповідають порядку мотивації (правоположенням), що сформульовані у рішеннях вищих судів.

Вищі суди здійснюють контроль за правильним та своєчасним розглядом справ, спрямовують судову практику і, реалізуючи ці функції, виправляють помилки судів першої та апеляційної інстанцій, а відтак, забезпечують однакове і правильне застосування судами законів, дотримання у судовій практиці норм матеріального і процесуального права. Інструментом такого контролю слугують постанови пленумів вищих судів у вигляді роз`яснень. Вони мають прецедентний характер, оскільки вони є обов`язковими для нижчих судів та опосередковано обов`язковими - для всіх суб`єктів правовідносин, які застосовують норми права, стосовно яких була узагальнена судова практика.

З метою забезпечення єдності судової практики, рішення нижчих судів по конкретних справах узгоджувались з аналогічними рішеннями вищих судів. Останні повинні визнаватися як такі, що мають прецедентний характер, тобто не тільки для сторін у справі, а у вирішенні аналогічних справ. Це стосується тієї мотивувальної частини рішення, де дається тлумачення законодавства, розкривається зміст правових норм та принципів, усуваються прогалини та неузгодженості тощо.

Прецедентний характер мають також рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України, які приймаються у ході реалізації відповідних конституційних повноважень, закріплених у ст. 150 Конституції України. Такого висновку можна дійти на підставі того, що обов`язковою не тільки для суб`єкта права на конституційне подання або звернення, але й для всіх суб`єктів права є не частина мотивації цього рішення, як у класичному прецедентному праві, а його резолютивна частина, де дається тлумачення. Стаття 150 Конституції України та ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» зазначається, що рішення Конституційного Суду України є обов`язковими для виконання на території України.

Окрім зазначеного, слід наголосити, що Конституційний Суд не здійснює офіційного тлумачення законів України. Питання офіційного тлумачення Конституції України розглядаються Конституційним Судом лише за конституційними поданнями Президента України, щонайменше сорока п`яти народних депутатів України, Верховного Суду, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Листи, скарги, клопотання, заяви, в тому числі позовні заяви, інші звернення з питань, вирішення яких не належить до повноважень Конституційного Суду, опрацьовуються Секретаріатом в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян».

Статтею 50 Закону України «Про Конституційний суд України» передбачено, що формами звернення до Суду є конституційне подання, конституційне звернення, конституційна скарга.

Відповідно до ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить:

1) вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України; правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

2) офіційне тлумачення Конституції України;

3) здійснення інших повноважень, передбачених Конституцією України.

Питання, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються за конституційними поданнями: Президента України; щонайменше сорока п`яти народних депутатів України; Верховного Суду; Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

У свою чергу, висновок Конституційного Суду України щодо конституційності законопроекту про внесення змін до Конституції України є обов`язковим тільки для Верховної Ради України.

Згідно з п.2 ч.2 ст.389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Окрім цього, ст. 55. Закону України про «Конституційний Суд України» визначено, що конституційною скаргою є подане до Суду письмове клопотання щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) закону України (його окремих положень), що застосований в остаточному судовому рішенні у справі суб`єкта права на конституційну скаргу.

Копія остаточного судового рішення у справі суб`єкта права на конституційну скаргу має бути засвідчена в установленому порядку судом, що його ухвалив.

Також, статтею 56 Закону України про «Конституційний Суд України» суб`єктом права на конституційну скаргу є особа, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України (його окремі положення) суперечить Конституції України.

Таким чином, суд вважає, що правові підстави для звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України та внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року відсутні.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Оскільки позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди у сумі 1000000,00 грн., а також не надано доказів на підтвердження того, що саме рішення та діями відповідача призвело до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 48, 76, 79, 81, 102, 247, 258, 259, 263-265, 351-355, 389 ЦПК України, ст.ст.23, 170, 1167 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (, адреса: м. Львів, пл. Ген. Григоренка, 3), третя особа Державна казначейська служба України (адреса: 01601, м.Київ, вул. Бастіонна, 6) про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення (складення). Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 грудня 2023 року.

Суддя Романюк В. Ф.