Номер провадження: 22-ц/813/6592/23
Справа № 522/2366/23
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Гайдай Я.Ф.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гайдай Яніни Федорівни в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року про закриття провадження у справі за позовом адвоката Гайдай Яніни Федорівни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року адвокат Гайдай Яніна Федорівна в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, посилаючись на те, що 10 червня 2016 року між нею та відповідачем у Приморському районному у м. Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , про що складено актовий запис №712. Від шлюбу сторони мають спільного сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2022 року у справі №522/10014/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. На теперішній час сторони проживають в м. Гамбург. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наявністю у батька дитини, відповідача по справі, обов`язку утримувати їх спільного сина та просить суд встановити розмір аліментів у розмірі 20 000 гривень, який на її думку є достатнім та необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

13 квітня 2023 року адвокат Брагарчук Ольга Русланівна в інтересах відповідача ОСОБА_3 надала суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував з приводу пред`явлених до нього позовних вимог та просив суд закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства України, оскільки з червня 2021 року сторони у справі та їх спільний син постійно проживають на законних підставах у Федеративній Республіці Німеччина, мають там офіційний дохід, а отже позивач повинна звертатися з позовом про стягнення аліментів в країні їх постійного перебування, оскільки з огляду на положення ч. 1 ст. 67 Закону України «Про міжнародне приватне право», зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

06 червня 2023 року адвокат Гайдай Яніна Федорівна в інтересах позивача ОСОБА_2 надала суду заперечення на відзив на позов, у якому заперечувала проти закриття провадження у справі, посилаючись на те, що сторони у справі є громадянами України, які тимчасово проживають на території Німеччини, та мають в Україні на праві власності нерухоме майно. У відповідності до частини 2 статті 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» сторони зобов`язанні щодо утримання можуть обрати право, що застосовується до зобов`язання щодо утримання, відповідно до правил, визначених статтею 67-4 цього Закону. За таких обставин, спір підлягає розгляду в Приморському районному суді м. Одеси.

У судове засідання призначене на 06 червня 2023 року з`явилися представник позивача, адвокат Гайдай Яніна Федорівна та представник відповідача, адвокат Брагарчук Ольга Русланівна.

Адвокат Гайдай Яніна Федорівна в інтересах позивача ОСОБА_2 заперечувала проти закриття провадження у справі, наголошуючи на належності справи до розгляду цивільним судом України.

Адвокат Брагарчук Ольга Русланівна в інтересах відповідача ОСОБА_3 заяву про закриття провадження підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Брагарчук Ольги Русланівни про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину задовольнити. Суд закрив провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину.

В апеляційній скарзі адвокат Гайдай Яніна Федорівна в інтересах позивача ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати з направленням справи до суду першої інстанції для подальшого розгляду та вирішення питання щодо визначення підсудності Верховним Судом, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права.

В судове засідання до апеляційного суду ні відповідач ОСОБА_3 , ні його представник не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно.

23 листопада 2023 року від представника ОСОБА_3 адвоката Мастістого І.А. надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Однак, розглянувши вищезазначену заяву, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити, з огляду на наступне.

Згідно із ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Так, апеляційний суд звертає увагу, що розгляд справи неодноразово відкладався на іншу дату саме за клопотанням представника ОСОБА_3 адвоката Мастістого І.А..

Апеляційним судом також враховується наявність в матеріалах справи відзиву представника ОСОБА_3 адвокат Брагарчук О.Р., в якому чітко висловлена позиція відповідача щодо суті даного спору.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та його представника, які належним чином повідомлені про дату судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзив адвоката Брагарчук Ольга Русланівна в інтересах відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Гайдай Яніни Федорівни в інтересах позивача ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно частини 1 статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право».

У пункті 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є громадинами України.

Разом з тим, згідно посвідок на проживання, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тимчасово проживають на території Федеративної Республіки Німеччина.

Зазначене також підтверджується змістом позовної заяви, де вказано, що на теперішній час сторони проживають в м. Гамбург, що також було підтверджено в судовому засіданні представниками сторін.

Таким чином, з огляду на те, що обидві сторони по справі та їх малолітній син є громадянами України, проте наразі мають місце проживання на території Федеративної Республіки Німеччина, що не заперечується сторонами по справі, слідує, що ця справа є справою з іноземним елементом. За таких обставин, питання щодо визначення застосовуваного права, а також питання підсудності даної справи судам України регулюються положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно частини 1 статті 67 Закону України «Про міжнародне приватне право», зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

З наведеного слідує, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо у справі про сплату аліментів позивач або особа, яка має право на утримання, мають місце проживання в Україні.

Як вже було зазначено, місцем фактичного проживання позивача, ОСОБА_2 , та її малолітнього сина, ОСОБА_4 , є Федеративна Республіка Німеччина, вони мають відповідні посвідки на проживання в цій країні та наразі продовжують проживати на території ФРН.

З викладеного слідує, що відповідно до положень Закону України «Про міжнародне приватне право» вимога про стягнення аліментів на ОСОБА_4 не може бути предметом розгляду в суді на території України та підлягає пред`явленню до компетентного суду Федеративної Республіки Німеччина.

Посилання позивача на положення статті 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо наявності у сторони альтернативного права на вибір права регулювання в зобов`язаннях щодо утримання, не беруться судом до уваги, з огляду на таке.

Згідно частини 1 статті 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право», зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, можуть на вибір сторін зобов`язання регулюватися: 1) особистим законом однієї зі сторін зобов`язання на момент здійснення вибору права; 2) правом держави місця проживання однієї зі сторін зобов`язання на момент здійснення вибору права; 3) правом, що обрано сторонами зобов`язання або застосовується відповідно до закону для регулювання майнових відносин сторін зобов`язання; 4) правом, що обрано сторонами зобов`язання або застосовується відповідно до закону для регулювання припинення шлюбу або окремого проживання сторін зобов`язання; 5) правом держави суду, що обрано сторонами для цілей провадження у конкретній справі про зобов`язання щодо утримання.

При цьому, згідно частини 2 статті 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право», вибір права, передбачений частиною першою цієї статті, здійснюється шляхом укладення угоди в письмовій формі. Угода про вибір права, що укладається в Україні, підлягає нотаріальному посвідченню. Вибір права відповідно до пунктів 1-4 частини першої цієї статті не застосовується до зобов`язань щодо утримання малолітніх, неповнолітніх дітей, недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена.

З огляду на викладене вбачається, що з приводу зобов`язань щодо утримання малолітніх дітей вибір права відповідно до пунктів 1-4 частини 1 статті 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право» не застосовується.

Що стосується можливості застосування пункту 5 частини 1 статті 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право», то тут слід виходити з того, що матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення сторонами нотаріально посвідченої угоди щодо вибору права регулювання для цілей провадження у конкретній справі про зобов`язання щодо утримання ОСОБА_4 ..

За таких обставин, право регулювання визначається за загальними правилами, встановленими Законом України «Про міжнародне приватне право».

Щодо посилань представника позивача на положення статті 16 ЦК України, якою встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, то тут суд виходив із того, що закриваючи провадження у справі, у зв`язку з непідсудністю зазначеного спору судам України, це не позбавляє позивача можливості звернутися до компетентного іноземного суду за захистом своїх прав та інтересів.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу, як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Таким чином, суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими ст. ст. 27, 28 ЦПК України.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2023 у справі №761/6102/22, у постанові від 26.04.2022 у справі №200/421/19, у постанові від 16.02.2022 у справі №344/14679/20, у постанові від 29.07.2021 у справі №645/4298/19.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно частини 1 статті 256 ЦПК України, якщо провадження закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини 1 статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи, що вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що провадження у справі слід закрити та роз`яснити позивачу, що з такими вимогами їй слід звернутися до компетентного органу Федеративної Республіки Німеччина.

Посилання адвоката Гайдай Яніни Федорівни в інтересах позивача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та обґрунтованою, оскільки суд безпідставно не звернув увагу на те, що у даному випадку спір виникає із сімейних правовідносин, а тому повинен розглядатися саме в порядку цивільного судочинства, не приймається до уваги, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У пунктах 1 та 2 постанови №3 Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз`яснив, що «Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108114 ЦПК)».

Згідно частин першої та третьої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється, зокрема, у формі, коли хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 497 ЦПК України).

У міжнародному цивільному процесі під підсудністю цивільних справ за участю іноземних осіб (міжнародною підсудністю) розуміють компетенцію судів певної держави щодо розгляду і вирішення цивільних справ та здійснення окремих процесуальних дій щодо іноземного елемента. Тому, спочатку необхідно вирішити питання про те, чи підлягає розгляду конкретна справа на території держави, до суду якої звернувся заявник, а вже потім має бути визначений конкретний суд, наділений повноваженнями вирішувати подібні цивільні справи.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

ЦПК України передбачає інстанційну, територіальну та виключну підсудність (статті 23-30 ЦПК України). У той же час Закон України «Про міжнародне приватне право» (статті 75-77) передбачає договірну, загальну, альтернативну та виключну підсудність.

Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено підстави визначення підсудності справ судам України та зазначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

З наведеного слідує, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо у справі про сплату аліментів позивач або особа, яка має право на утримання, мають місце проживання в Україні.

За таких обставин, вирішуючи клопотання про закриття провадження у справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив, що сторони у справі та їх малолітній син є громадянами України, проте наразі вони мають місце проживання на території Федеративної Республіки Німеччина, що не заперечується сторонами по справі, тому ця справа є справою з іноземним елементом.

Отже, питання щодо визначення застосовуваного права, а також питання підсудності даної справи судам України регулюються положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право».

З приводу зобов`язань щодо утримання малолітніх дітей вибір права відповідно до пунктів 1-4 частини 1 статті 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право» не застосовується.

Щодо можливості застосування пункту 5 частини 1 статті 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право», суд правильно виходив, що матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення сторонами нотаріально посвідченої угоди щодо вибору права регулювання для цілей провадження у конкретній справі про зобов`язання щодо утримання ОСОБА_4 ..

Тому, право регулювання визначається за загальними правилами, встановленими Законом України «Про міжнародне приватне право».

Суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими статей 27, 28 ЦПК України.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2023 у справі №761/6102/22, у постанові від 26.04.2022 у справі №200/421/19, у постанові від 16.02.2022 у справі № 344/14679/20, у постанові від 29.07.2021 у справі №645/4298/19.

Отже, у даному випадку Приморський районний суду м. Одеси не є «судом, встановлений законом».

Аналізуючи зазначені норми права, положення Конституції України, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у даному випадку вимога про стягнення аліментів на малолітнього ОСОБА_4 не може бути предметом розгляду в суді на території України та підлягає пред`явленню до компетентного суду Федеративної Республіки Німеччина.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що даний спір підлягає розгляду компетентним судом ФРН, тому є законні підстави закриття провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 статті 255 ЦПК України.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду судом першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Гайдай Яніни Федорівни в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда