Житомирський апеляційний суд
Справа №753/9012/22 Головуючий у 1-й інст. Трусова Т. О.
Категорія 8 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М

з участю секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №753/9012/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лахно Юлія Вікторівна, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О.

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. №28296657 від 17.02.2016 щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на частину (20/100) нежитлового приміщення, загальною площею 197,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 13302336).

На обґрунтування позивних вимог зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.05.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Рильською Л.С. зареєстрованого за №1629, укладеного між ТОВ «Олніма» та ОСОБА_1 , вона є власником 30/100 нежитлових приміщень, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 281,4 кв. м.

У ході розгляду цивільної справи №753/716/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права власності позивачу стало відомо, що рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. №28296657 від 17.02.2016, вчинено державну реєстрацію права власності на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.12.2015 справа №752/19822/14-ц, відповідно до якого ОСОБА_2 набула права власності на частину (20/100) нежитлового приміщення, площею 197,1 кв.м.

Відповідно до довідки КП Київської міської ради «КМБТІ» №062/14-8152 від 04.08.2020 року об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення зареєстровані за ОСОБА_6 (1/2 частини від 186,4 кв.м. (10/100) та ОСОБА_7 (1/2) частини від 186,4 кв. м. (10/100).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.12.2015 у справі №752/19822/14-ц в порядку поділу спільної часткової власності було вирішено виділити у власність ОСОБА_2 20/100 ід.ч. будинку АДРЕСА_1 та визнано за нею право приватної власності на це майно. З цього рішення вбачається, що спочатку власником 20/100 нежитлових приміщень АДРЕСА_1 загальною площею 186,4 кв.м. була ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її майно успадкували ОСОБА_6 (1/2 частини від 186,4 кв. м. (10/100), ОСОБА_7 (1/2 частини від 186,4 кв. м. (10/100), що підтверджується довідкою БТІ. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина на 10/100 нежитлових приміщень №12А, яку отримала дружина померлого спадкодавця ОСОБА_2 .

Вважає, що ОСОБА_2 незаконно набула право власності на частину (20/100) нежитлового приміщення площею 197,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок протиправного рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. за №28296657 від 17.02.2016, що полягає у реєстрації за ОСОБА_2 нежитлового приміщення із завищеним розміром загальної площі 197,1 кв.м., що не відповідає дійсності, оскільки спочатку ОСОБА_9 володіла майном площею 186,4 кв.м. В подальшому ОСОБА_6 , ОСОБА_7 згідно свідоцтва на право на спадщину 5-2105, 5-2113 від 20.12.2010, мали рівний розмір частки - 10/100, загальної площі 186,4 кв.м. на те ж саме приміщення. Вважає, що ОСОБА_2 як спадкоємець майна могла набути у власність те ж саме майно, тобто нежитлові приміщення площею 184,4 кв. м.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року позов задоволено частково. Внесено зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 20/100 частин будинку, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 від 23 січня 2016 року), шляхом виключення з розділу «Додаткові відомості» запису такого змісту «нежилі приміщення загальною площею 197,1 кв.м., літ. «А». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись незаконність, необґрунтованість та неврахування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що законних підстав для відмови приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. в державній реєстрації її права власності на частину нежитлового приміщення на момент її проведення не існувало. При проведенні державної реєстрації права власності відповідача на 20/100 частин нежитлового приміщення на виконання рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22.12.2015 року у цивільній справі №752/19822/14-ц, яке набрало законної сили, реєстратором не було допущено порушень закону. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що нотаріусом на виконання функцій реєстратора було порушено норми законодавства при реєстрації права власності за нею на частину нежитлового приміщення. Суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями при реєстрації за апелянтом права власності не було, що свідчить про правомірність рішення реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Вважає, що позивачем при зверненні до суду не доведено, що внаслідок прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію за нею права власності на 20/100 частини нежитлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , порушено її право на володіння належною їй часткою у нежитловому приміщенні.

Позивач скористалася своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.04.2023 року є законним та обґрунтованим. Зазначає, що вона є власником 30/100 ід.ч нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 281,4 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.05.1997 року. Натомість ОСОБА_2 є власником 20/100 ід.ч нежитлових приміщень за вищезазначеною адресою загальною площею 186,4 кв.м. При цьому площа нежитлових приміщень, що знаходиться на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , якими користується ОСОБА_2 була протиправно збільшена останньою за рахунок проведення реконструкції та самочинного приєднання приміщення №3 площею 9,8 кв.м., що належить позивачу на праві власності. Ця обставина підтверджується відповіддю від КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26.05.2021 року в якій зазначено, що загальна площа нежитлових приміщень збільшена на 10,7 кв.м. в результаті проведення реконструкції та самочинного приєднання приміщень: технічне приміщення №3 площею 9,8 кв.м. та частину коридору №1 загальною площею 27,3 кв.м., та висновком судового експерта Лисниченко С.В. №3-10/02 за результатами проведення будівельно- технічної експертизи від 10.03.2023 року, в якому зазначено, що загальна площа нежитлових приміщень, що знаходяться на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 збільшилась на 10,7 кв.м. Таким чином, оскільки ОСОБА_2 успадкувала дані нежитлові приміщення від померлої ОСОБА_9 , яка придбала їх за договором купівлі-продажу від 30.05.1997 року загальною площею 186,4 кв.м., тому відповідач не могла отримати більше, ніж належало спадкодавцю. В приміщенні ОСОБА_2 було проведено реконструкцію об`єкта та самочинно приєднано приміщення, що належать на праві власності позивачу.

Представник відповідача у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

У судовому засідання представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 30.05.1997 року між ТОВ «Торговий дім «Олніма» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрований у реєстрі за №1629, на підставі якого остання набула право власності на 30/100 ід. часток нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 935,9 кв.м. За умовами цього договору у власність ОСОБА_1 перейшли нежилі приміщення площею 281,4 кв.м., а саме: торговий зал 3-133,2 кв.м.; кладові 12-11,0 кв.м., 11-9,8 кв.м., 10-11,1 кв.м.; 1/2 частина мийки 4-14,6 кв.м.; клітка сходів загального виходу на першому поверсі V 13,8 кв.м.; 1/2 частина клітки сходів центрального входу на другому поверсі - 14,1 кв.м.; частина коридорів на другому поверсі 2.2.1 - 52,2 кв.м.; кладова 2-1,7 кв.м.; на першому поверсі частина площадки ІІ (центрального входу) - 8,2 кв.м.; вбиральні 37, 38-1,9 кв.м.; ліфтова 3-9,8 кв.м. (а.с.6).

На підставі договору купівлі продажу нежитлового приміщення від 30.05.1997 року ОСОБА_9 набула право власності на 20/100 ід. часток спірного нежитлового приміщення, та за умовами цього договору у її власність перейшли нежилі приміщення площею 186,4 кв.м., а саме: вхід в магазин 7-26,0 кв.м.; рукомийник 8-3,6 кв.м.; санвузли 9-1,3 кв.м., 10-1,3 кв.м.; торговельний зал 5-46,7 кв.м.; кладові 2-2,9 кв.м., 6-5,0 кв.м.; коридор 4-8,2 кв.м.; холодильні камери 12/5,2 кв.м., 14-7,2 кв.м., 13-8,7 кв.м., 11-5,5 кв.м.; машинний зал 15-8,4 кв.м.; кладові 31-12,0 кв.м, 32-11,7 кв.м.; тамбур ІV-4,5 кв.м.; частина площадки ІІ-3,0 кв.м.; частина коридорів на І поверсі-25,2 кв.м. (а.с.109).

На підставі договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.05.1997 року ОСОБА_3 набув право власності на 26/100 ід часток спірного нежитлового приміщення, що за площею становить 239,9 кв.м., а ОСОБА_4 на 24/100 ід. часток спірного нежитлового приміщення, що за площею становить 228,20 кв.м. (а.с.110, 111).

За даними реєстрових книг КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» спірний об`єкт нерухомого майна був зареєстрований на праві приватної власності за шістьма особами, а саме: за ОСОБА_1 30/100 часток; за ОСОБА_4 24/100 часток; за ОСОБА_3 13/100 часток та 13/400 часток; за ОСОБА_10 13/200 часток та 13/400 часток; за ОСОБА_6 10/100 часток (1/2 від 186,4 кв.м); за ОСОБА_7 10/100 часток (1/2 від 186,4 кв.м) (а.с.10,15).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.12.2015 у цивільній справі №752/19822/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна у власність ОСОБА_2 виділено, зокрема, 20/100 частин будинку АДРЕСА_1 , та за нею визнано право приватної власності на це майно. Рішенням суду установлено, що ОСОБА_2 набула право власності на частину спірного нежитлового приміщення в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ), який успадкував її разом з братом ОСОБА_6 в рівних частках після смерті матері ОСОБА_9 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (а.с.11-13).

За рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. від 17.02.2016, індексний номер рішення: 28296657, прийнятим на виконання функцій державного реєстратора, здійснено державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права приватної власності ОСОБА_2 на 20/100 частин будинку АДРЕСА_1 загальною площею 935,6 кв.м., номер запису про право власності: 13302336, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 (а.с.8-9).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що підставою для проведення цієї реєстраційної дії послугувало рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.12.2015 у цивільній справі №752/19822/14-ц, яке набрало законної сили 04.01.2016, при цьому до розділу «Додаткові відомості» внесено запис про те, що належній ОСОБА_2 частці у спірному об`єкті нерухомого майна відповідає площа в розмірі 197,1 кв.м.

За даними технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Благобудконсалт» за замовленням ОСОБА_2 станом на 21.01.2016 року, належна їй частка у спірному нежитловому приміщенні має загальну площу 197,1 кв.м. і складається з таких приміщень: коридор 1-27,3 кв.м.; кладова 2-2,9 кв.м.; тех. приміщення 3-9,8 кв.м.; коридор 4-8,2 кв.м.; торговельний зал 5-46,7 кв.м.; підсобне 6-5,0 кв.м.; коридор 7-9,8 кв.м.; основне 8-13,8 кв.м.; підсобне 9-3,5 кв.м.; вбиральня 10-1,2 кв.м.; підсобне 10а-1,2 кв.м., підсобне 11-4,9 кв.м.; підсобне 12-5,2 кв.м.; підсобне 13-9,7 кв.м.; підсобне 14-16,7 кв.м.; підсобне 31-12,0 кв.м.; підсобне 32-11,7 кв.м.; тамбур ІV-4,5 кв.м.; частина площадки (від загальної площі МЗК-5,7 кв.м.) ІІ-3,0 кв.м. (а. с. 77-79).

Розмір та технічні характеристики зареєстрованої за відповідачкою частки у спірному об`єкті нерухомого майна відповідають розміру та технічним характеристикам цієї частки, зафіксованим у журналі внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень громадського чи виробничого будинку, що був складений у квітні 2012 р. фахівцями КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації». У вказаному журналі зроблено примітку про те, що загальна площа нежитлових приміщень збільшена на 10,7 кв.м. в результаті проведення реконструкції та самочинного приєднання приміщень: технічного приміщення № 3 площею 9,8 кв.м. та частини коридору № 1 загальною площею 27,3 кв.м. (а.с.18-19).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 3-10/03 від 10.03.2023 року за період з 31.03.1999 по 26.04.2012 загальна площа належних ОСОБА_2 нежитлових приміщень збільшилась на 10,7 кв.м. за рахунок: включення до складу приміщень технічного приміщення 3 площею 9,8 кв.м., яке відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.05.1997 було продано ОСОБА_1 ; збільшення площі коридору 1 на 2,1 кв.м.; здійснення будівельних робіт, у тому числі демонтажу стін та перегородок (а.с.144-159).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок незаконної реєстрації за відповідачем збільшеної площі її частки у спірному об`єкті нерухомого майна частка позивача у спільній власності на цей об`єкт зменшилась на 9,8 кв.м., а відтак є очевидним факт порушення її суб`єктивного матеріального права, на захист якого подано цей позов, тому підлягає скасуванню державна реєстрація відомостей про площу належної ОСОБА_2 частки у спірному об`єкті нерухомого майна шляхом виключення запису про площу майна з розділу «Додаткові відомості».

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що оскаржуване рішення державного реєстратора, а також зазначення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно незаконно збільшеної площі нежитлових приміщень, порушує її право спільної часткової власності на належне їй майно нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 281,4 кв.м.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частини перша-друга статті 386 ЦК України).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За змістом частин першої та третьої статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Судом установлено, що нежитловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної часткової власності, та ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як співвласникам належать чітко визначені ідеальні частки у праві власності на цей будинок, у відповідності до договорів від 30.05.1997, які укладені з ТОВ «Олніма» та, які отримали у своє володіння та користування конкретні, індивідуально визначені приміщення.

Відтак внаслідок спадкування після смерті ОСОБА_9 у володіння та користування її спадкоємців ( ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ), а у подальшому у володіння та користування відповідача ОСОБА_2 , перейшли приміщення тієї площі, яка перебувала у користуванні спадкодавця, тобто 186,4 кв.м., що відображено у реєстрових книгах бюро технічної інвентаризації.

З також розміру площі спірних нежилих приміщень виходив експерт при здійсненні їх оцінки під час розгляду цивільної справи №752/19822/14-ц, рішення у якій стало підставою для вчинення оспорюваних реєстраційних дій.

На підставі оскаржуваного рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. №28296657 від 17.02.2016 проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 на 20/100 частин будинку, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 935,6 кв.м. Реєстраційний номер такого об`єкта нерухомого майна 101. Вид права власності спільна часткова. Підстава виникнення права власності рішення Голосіївського районного суду м. Києва по справі 752/19822/14-ц. Додаткові відомості нежилі приміщення загальною площею 197,1 кв.м., літ «А».

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення від 23.01.2016 року) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частини четвертої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (частина перша статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до пункту 19 Порядку (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення від 27 грудня 2016 року) державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Під час проведення державної реєстрації прав державний реєстратор використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав.

За відсутності відомостей у Реєстрі прав власності на нерухоме майно державний реєстратор використовує наявні відомості, які містяться на паперовому носії інформації (реєстрові книги та реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).

Відповідно до пункту 20 Порядку, у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.

У резолютивній частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва по справі 752/19822/14-ц, яке стало підставою для реєстрації права власності ОСОБА_2 на 20/100 часток будинку АДРЕСА_1 , відсутня вказівка на розмір цієї частки у кількісному вимірі (її площу), проте із змісту описової та мотивувальної частин цього рішення та за даними реєстрових книг бюро технічної інвентаризації її площа становить 186,40 кв.м.

Судом було встановлено, що загальна площа належних відповідачу ОСОБА_2 нежитлових приміщень збільшена на 10,7 кв. м. в результаті проведення реконструкції та самочинного приєднання приміщень: технічного приміщення № 3 площею 9,8 кв.м. та частини коридору № 1 загальною площею 27,3 кв.м.

Згідно з пунктом 44 Порядку № 127 для державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна необхідно було подати: 1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 4) письмова заява співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що перебуває у спільній частковій власності та у результаті проведення реконструкції змінився розмір часток у такому праві), що відповідачем не було зроблено.

Виходячи з вищезазначеного, а також враховуючи те, що оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення від 23.01.2016 року про державну реєстрацію ОСОБА_2 належали на праві часткової власності лише нежитлові приміщення площею 186,4 кв.м., тому державна реєстрація права власності була проведена із порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив вірний висновок про часткове задоволення позовних вимог та внесення змін до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна щодо належної відповідачу площі нежитлового приміщення, оскільки існування таких відомостей свідчить про порушення прав позивача як власника майна, що перебуває у спільній частковій власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, є безпідставними, оскільки позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту його порушеного права, який узгоджується зі змістом статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2023 року.

Головуючий Судді