Справа № 161/8183/21
Провадження № 2/161/673/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Шарунович К.П.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту та поділ спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

05 травня 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з цим позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач, ОСОБА_2 ).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 2006 року по червень 2020 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, від яких мають трьох спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В червні 2020 року вони припинили фактичні шлюбні відносини, у зв`язку з чим у них виник спір стосовно поділу спільно нажитого майна.

Посилаючись на вищевикладене, з врахуванням останньої заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить суд:

1) встановити факт проживання сторін однією сім`єю без шлюбу починаючи з 2006 року по червень 2020 року;

2) визнати майно набуте під час проживання сторін починаючи з 2006 року по червень 2020 року спільною сумісною власністю подружжя, а саме:

- квартиру за адресою АДРЕСА_1 ;

- квартиру за адресою АДРЕСА_2 ;

- квартиру за адресою АДРЕСА_3 ;

- автомобіль Hyundai Tucson, НОМЕР_1 ;

- автомобіль Mercedes-Benz, НОМЕР_2 ;

- автомобіль Volkswagen LT35, НОМЕР_3 .

3) визнати за позивачем право власності на:

- квартиру за адресою АДРЕСА_1 ;

- квартиру за адресою АДРЕСА_2 ;

4) залишити у власності відповідача:

- квартиру за адресою АДРЕСА_3 ;

- автомобіль Hyundai Tucson, НОМЕР_1 ;

- автомобіль Mercedes-Benz, НОМЕР_2 ;

- автомобіль Volkswagen LT35, НОМЕР_3 .

Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив повністю. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що він заперечує факт проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вважає, що позивач не довела факт придбання майна за спільні кошти і вказує, що все майно було придбано за його особисті кошти. Вказує, що автомобілі придбані для ведення господарської діяльності, а тому, на його думку, з цих підстав не можуть бути спільною сумісною власністю.

В судове засідання сторони не прибули, однак звернулися до суду із письмовими заявами про слухання справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач мають трьох спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.3-4).

З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що квартири за адресою АДРЕСА_4 - 07 вересня 2021 року на підставі договору дарування були відчужені на користь ОСОБА_6 , і наразі саме ця особа значиться власником спірного нерухомого майна.

Квартира за адресою АДРЕСА_1 була набута позивачем ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності 16 вересня 2015 року, та наразі позивач продовжує значитися власником цього майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.5-7).

Також, з наданих позивачем свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів слідує, що з 19 вересня 2013 року у власності відповідача перебуває автомобіль Mercedes-Benz 411 CDI, НОМЕР_2 , номер кузова (VIN) НОМЕР_4 ; з 05 червня 2015 року автомобіль Volkswagen LT35, НОМЕР_3 , номер кузова (VIN) НОМЕР_5 ; з 09 червня 2017 року автомобіль Hyundai Tucson, НОМЕР_1 , номер кузова (VIN) НОМЕР_6 (т.1 а.с.22-24).

Інше рухоме та нерухоме майно, щодо якого сторони подавали свої докази, не є предметом цього позову в результаті уточнення позовних вимог, а тому правової оцінки відповідним доказам суд не надає.

Досліджуючи питання спільного проживання сторін у період з 2006 року по червень 2020 року, суд зазначає таке.

Як слідує з матеріалів справи, сторони мають трьох спільних дітей - 2010, 2013 та 2016 років народження. Різниця у віці між вказаними дітьми є незначною, що вказує на тривалість та міцність сімейних відносин сторін.

Факт батьківства позивача щодо вказаних дітей відповідач не заперечує.

Також допитаний свідок ОСОБА_7 показала, що сторони проживали в цивільному шлюбі протягом тривалого часу та мають трьох дітей від нього. Сторони постійно були поряд, разом відпочивали. Свідок завжди бачила відповідача у дома з позивачем, відповідач відводив дітей в школу. Сім`я свідка разом із сім`єю сторін їздили разом на відпочинок на ОСОБА_8 озера.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що позивач довгий час проживала з відповідачем у цивільному шлюбі, від якого вони мають трьох дітей. Свідку відповідач представляв позивача, як дружину. Аналогічні за змістом покази надали свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Покази допитаних у судовому засіданні свідків зі сторони відповідача ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 суд до уваги не бере, оскільки цим особам невідомі будь-які достовірні відомості про факт проживання чи не проживання сторін у фактичному шлюбі. Всі покази цих осіб зводяться до того, що відповідач відводив дітей у школу.

Крім того, у своїх письмових поясненнях від 30 травня 2020 року, які надавалися відповідачем власноручно працівникам поліції під час оформлення на нього адміністративних матеріалів за вчинення домашнього насильства, відповідач самостійно вказував позивача, як свою співмешканку (т.1 а.с.226-227).

Враховуючи вищевикладене, а саме - факт наявності спільних дітей сторін, не перебування сторін у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі, а також покази допитаних свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання сторін у період 2006 року по червень 2020 року є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Визначаючи перелік майна, яке входить до складу спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає таке.

Як вже зазначав суд, статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, вирішуючи питання про включення чи не включення того чи іншого майна до складу спільної сумісної власності подружжя, суд керується загальними приписами глави 8 СК України, щодо майна яке набуте сторонами у період з 2006 року по червень 2020 року, коли сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Щодо квартир за адресою АДРЕСА_4 , то суд зазначає, що на час вирішення цього спору судом, ці об`єкти нерухомого майна належать інші особі ОСОБА_6 , яка навіть не залучена позивачем, як відповідач у цій справі. Заяв про зміну предмету позову у зв`язку з цим, зокрема вимог про присудження грошової компенсації за відчужене відповідачем майно, позивач також не подавала. У зв`язку з вищенаведеним, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог стосовно вказаних квартир, адже вони наразі не належать будь-якій стороні у справі, а суд не має права вирішувати будь-які вимоги стосовно них, без залучення власника майна до спору.

Щодо квартири за адресою АДРЕСА_1 , суд зазначає, шо оскільки ця квартира була набута позивачем у власність у період перебування у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, вона є спільною власністю сторін, а тому може бути предметом поділу між ними.

Щодо автомобілів Hyundai Tucson, Mercedes-Benz, Volkswagen LT35, суд зазначає, що оскільки вони набуті відповідачем у власність у період перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, вона є спільною власністю сторін, а тому може бути предметом поділу між ними.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач зобов`язана доводити свою участь у придбанні цього рухомого та нерухомого майна, оскільки за змістом ст.60 СК України, право спільної сумісної власності подружжя, до якого за положенням ст.74 СК України прирівнюється і перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, презюмується. Це означає, що саме відповідач, заперечуючи поширення на вищенаведене майно режиму спільної сумісної власності, зобов`язаний довести суду, що таке майно є його особистою приватною власністю, або були придбано за його особисті кошти.

Таких доказів сторона відповідача суду не надала. Заробіток від господарської діяльності, отримання кредитних коштів та позик за час фактичних шлюбних відносин не є особистими коштами, як помилково вказує сторона відповідача, адже за змістом ч.2 ст.61 СК України, всі доходи одного з подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності. Стверджуючи про погашення частини кредитних коштів після припинення фактичних шлюбних відносин, відповідач не позбавлений можливості пред`явити свої вимоги з цього приводу до позивача та отримати відповідну компенсацію.

Доводи відповідача про те, що спірні автомобілі використовуються ним, як фізичною особою-підприємцем в господарській діяльності, суд до уваги не бере, оскільки ці обставини не спростовують факт поширення на них режиму спільної сумісної власності подружжя.

Обираючи спосіб поділу спільної сумісної власності сторін, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки сторони не посилаються на необхідність відступлення від засад рівності часток подружжя (ч.2 ст.70 СК України), суд вважає, що їх частки у спільній сумісній власності є рівними та становить 1/2 кожного.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

В даному випадку, позивач просить суд в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя присудити їй квартиру за адресою АДРЕСА_1 , оціночна вартість якої становить 750 000,00 грн., а відповідачу автомобілі загальною оціночною вартістю 1 044 500,00 грн. Враховуючи, що відповідач свій варіант поділу не запропонував, а також, зважаючи на інтереси сторін, зокрема, фактичне проживання позивача з дітьми у вищенаведеній квартирі, а також використання відповідачем у власній господарській діяльності автомобілів, суд дійшов висновку, що такий поділ слід провести виділивши це майно сторонам у натурі. Позивач грошової компенсації за відступ від своєї ідеальної частки у праві спільної сумісної власності не вимагала, що є її диспозитивним правом.

Квартири за адресою АДРЕСА_4 були виключені судом з поділу на підставі мотивів, які зазначалися вище, але враховуючи їх однакову оціночну вартість та пропозицію позивача виділити ці квартири по одній кожній із сторін, це не вплинило на загальне співвідношення вартості майна, яке позивач просила залишити собі, а яке просила залишити відповідачу, адже в обох випадках відступ від ідеальної частки позивача в грошовому виразі становить близько 300 000,00 грн.

Вимоги про визнання майна спільною сумісною власність є зайвими, оскільки ці обставини були встановлені у мотивувальній частині рішення, а їх повторне зазначення у резолютивній частині рішення є зайвим та внесе двозначність у зміст прийнятого рішення.

Зважаючи на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 7 332,04 грн (11 350 х (750 000 / 1 161 000,00)).

Крім того, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. за задоволену позовну вимогу немайнового характеру (про встановлення факту), за яку судовий збір позивачем сплачений не був.

Керуючись ст.ст.141, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту та поділ спільної сумісної власності - задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2006 року по червень 2020 року.

В порядку поділу спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

1) визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01;

2) визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль Mercedes-Benz 411 CDI, НОМЕР_2 , номер кузова (VIN) НОМЕР_4 , автомобіль Volkswagen LT35, НОМЕР_3 , номер кузова (VIN) НОМЕР_5 , автомобіль Hyundai Tucson, НОМЕР_1 , номер кузова (VIN) НОМЕР_6 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 332,04 грн. (сім тисяч триста тридцять дві гривні чотири копійки).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ;

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Повний текст рішення складений та підписаний 30 листопада 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк