н/п 2/490/89/2023 Справа № 490/577/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2023 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., за участю секретаря Позднякова Є.В. , без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Вега-Груп» про визнання майнових прав по договору купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року та за зустрічним позовом Приватного підприємства «Вега-Груп» до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року ,-

ВСТАНОВИВ:

26 січня 2021 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача, в якому просить суд визнати за ним майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18.10.2018 року, а саме на об`єкт по АДРЕСА_1 з наступними характеристиками : загальна площа 156,40, поверх 1, секція 3.

В обгрунтування позову посилається на те, що 18.10.2018 року він уклав з відповідачем договір купівлі-продажу майнових прав 3 2/н , відповідно до якого відповідач зобов`язується передати у його власність майнові права на нежитлове приміщення , обумовлене договором , загальною площею 156,4 кв.м. Він зі свого боку повністю виконав умови договору та сплатив на рахунок відповідача вартість майнових прав . Наприкінці 2019 року він звернувся до ОСОБА_2 про надання інформації щодо закінчння будівництва, на що надана відповідь, що таке планується на 2020 рік та запропонував повернути кошти та розірвати договір. У жовтні 2020 року ОСОБА_3 , йому повідомив, що частина приміщень, яка згідно договору повинна була бути передана позивачу, буде вилучена на користь іншого впливового покупця. В кінці грудня 2020 року він виявив, що в приміщенні, яке мало бути йому передане побудована стінка, яка розділяє його на дві відокремлені частки. Таким чином, відповідач фактично не визнає його майнові права на об`єкт договору.

Посилаючись на ст. 177,392 ЦК України просив про задоволення позову.

02.07.2021 ПП "Вега -Груп" звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 2Н від 18.10.2018 року.

В обгрунтування позову посилаються на порушення покупцем умов договору та непідписання останнім Акту прийому-передачі нежитлового приміщення. Зазначають, що після введення об`єкта нерухомості в експлуатацію 22.03.2021 року 11.05.2021 року ними було направлено ОСОБА_1 повідомлення про необхідність підписання ним акту прийома-передачі нежитлового приміщення , проте акт не підписано покупцем, що є порушенням умов 6.4.3 договору. Посилаючись на ст. 651 ЦК України просили про задоволення зустрічного позову.

12 березня 2021 року надійшов відзив на позов від відповідача, в якому просить відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування заперечень посилається на те, що станом на 16.02.2021 року багатоквартирний житловий будинок до експлуатації не введено, Сертифікат про готовність об`єкта будівництва до експлуатації ПП «Вега - Груп» не отримано, адресу будинку не присвоєно.На даний час ПП «Вега - Груп» не повідомляло будь-кого з покупців про дату введення об`єкту нерухомості в експлуатацію (такі документи лише готуються), Акт прийому-передачі майнових прав на нерухомість з будь-яким покупцем не підписано.

Позивач жодного разу офіційно не звертався до ПП «Вега - Груп» з питань, що стосуються будівництва, не ставив питання про дату введення об`єкта в експлуатацію або щодо порушення умов Договору.

Тому вважають вимоги позову необгрунтованими, адже жодного порушення права позивача відповідачем не допущено, та взагалі передчасними.

17 березня 2021 року надійшла відповідь на відзив від позивача, в якому зазначає про необхідність ухвалення судом рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні в зв`язку з визнанням позову відповідачем. Зазначає, що ним заявлено позов саме про визнання майнових прав за договором № 2/Н.

13.07.2021 року надійшов відзив на зустрічний позов від ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Зазначає, що ПП «Вега-Груп» неналежним чином намагався повідомити його про необхідність підписання акту прийому передачі, адже направив повідомлення простою посилкою з повідомленням одержувача, ане кур`єром з доставкою. Також вказав невірний номер телефона та невірний поштовий індекс.(54002 замість 54046, та НОМЕР_1 замість правильного 068-208-35-50), що унеможливило отримання цього повідомлення. Крім того, порушено строки його повідомлення встановлені п.4.3 договору - протягом 5 робочих днів з моменту введення об`єкта в експлуатацію- а повідомлення відправлено лише 20 травня, тобто через 2 місяці після такого моменту. Також зазначає, що одностороння відмова продавця та розірвання договору в односторонньому порядку не передбачена ні умовами договору, ні чинним законодавством. ПП «Вега-Груп» умисно ухиляється від передачі нежитлового приміщення у власність позивача, навіть до закінчення терміну запрошення, який спливає 05 липня 2021 року він вже звернувся до суду з вимогою про розірвання договору, при цьому на його лист від 27.05.2021 року з вимогою повідомити коли буде підписано Акт прийому-передачі навіть не надав відповіді. 05.07.2021 року в телефонній розмові ОСОБА_4 повідомив, що ніякого акту з ОСОБА_1 , підписувати вони не будуть.

Отже ПП «Вега-Груп» не повідомив його про необхідність підписання Акту, грубо порушує та не виконує умови договору, умисно не передає у його власність майнові права на нежитлове приміщення, не надав йому примірник Акту прийому-передачі.

В квітні 2023 року ОСОБА_1 надано додаткові письмові пояснення по суті позову, в яких зазначає, що вказаний договір є дійсним до теперішнього часу. Станом на момент відчуження належного йому нежитлового приміщення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договрі не був розірваний. Відповідач вводить суд в оману, тому що вже станом на грудень 2020 року належне йому приміщення було неправомірно розділено відповідачем на частини, одна з яких продана 17.05.2021 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( приміщення 5-1,5-2 загальною площею 99 кв.м. на першому поверсі секція 3), а частина 05.07.2021 - Голдіну ( приміщення 4-1, загальна площа 113,9 кв.м., перший поверх секція 3). Наведене підтверджується висновком судового експерта № 115-186. Отже відповідач не запрошував його на підписання акту прийому-передачі, оскільки станом на травень 2021 року його нежитлового приміщення вже не існувало, воно було розділене та його планування змінено, та без його згоди незаконно передано ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

В травні 2023 року ОСОБА_1 надано додаткові письмові пояснення по суті позову, в яких додаткового наголошує, що відповідач умисно не сповіщав його про введення об`єкта нерухомості в експлуатацію , при цьому продав частину належного йому приміщення у складі приміщень 5-1 та 5-2 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ще 17.05.2021 року, а через 2 дні після подачі зустрічного позову продав залишок належного йому приміщення ОСОБА_8 . Продавець не мав права перепродувати належні йому майнові права стороннім особам, оскільки вказаний договір не був розірваним. Відповідач навіть не відповів на його лис-вимогу про передачу майнових прав, отриманий ним 15.06.2021 року, телефоном повідомляючи, що буде вирішувати це питання в судовому порядку. З приводу незаконних дій відповідача наразі ведеться досудове розслідування у 10 кримінальних провадженнях.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 05.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою та у зв`язку з великою навантаженістю, призначити підготовче судове засідання на 26.05.2021 року .

Протокольною ухвалою суду від 02.07.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом.Оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні .

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва під головуванням судді Шолох Л.М. від 26.07.2021 , яка залишена без змін постановою Миколаївського апеляційного суду м.Миколаєва від 08.09.2021 року, відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 03 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено частково.

Накладено арешт на грошові кошти в сумі 2 045 712 грн, які знаходяться на розрахункових рахунках ПП "ВЕГА-ГРУП" , , що сплачені ОСОБА_1 на розрахунковий розрахунок ПП "ВЕГА-ГРУП".

При цьому судом було враховано, що згідно наданих в підготовчому судовому засіданні пояснень представника відповідача адвоката Калітаєва В.В. ПП "Вега-Груп" не заперечує проти повернення коштів за договором ОСОБА_1 у вказаній сумі та за наявності згоди позивача готові повернути йому кошти негайно.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно - нерухоме майно - нежитлові приміщення 5 за АДРЕСА_2 , нежитлові приміщення 4-1- за цією ж адресою, секція 3В; заборони відповідачу та іншим особам вчиняти певні дії: відчужувати майно чи виконувати щодо нього інші зобов`язання - а саме майно ( об`єкт нерухомості і нежитлові приміщення) частина об`єкту, індивідуально визначене в Договорі№ 2/Н від 18.10.2018 - секція 3(В) на першому поверсі будинку АДРЕСА_2 ; зупинення продажу цього нерухомого майна - відмовлено.

В підготовчому судовому засіданні 03.11.2021 року було оголошено перерву за клопотанням позивача до 28 січня 2022 року, оскільки ОСОБА_1 , заперечував проти закриття підготовчого провадження за відсутності свого адвоката. Також вирішено клопотання сторін про долучення дол матеріалів справи додаткових доказів.

Ухвалою суду від 11.01.2022 заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення доказів у справі шляхом зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів: зобов`язати ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надати доступ експерту РТПП Миколаївської області в нежитлові приміщення першого поверху в багатоповерховому житловому будинку , що знаходиться за АДРЕСА_2 . - повернуто заявнику.

Підготовче засідання багатаразово відкладалося за клопотанням позивача.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від24 січня 2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів- задоволено частково.

Витребувано у Приватного підприємства «Вега-Груп» копію Витягу переліку осіб, яким належать майнові права на об`єкт будівництва, а саме: нежитлові приміщення першого поверху в багатоповерховому житловому будинку , що знаходиться за адресою : буд. АДРЕСА_2 , видавник ПП "ВЕГА _ГРУП" та копію технічної (проектної) документації першого поверху в цьому будинку станом на 18 жовтня 2018 року та станом на 22 березня 2021 року , в тому числі що надавалися в компетентні органи при введенні будинку в експлуатацію та реєстрації права власності на нерухоме майно за кінцевими набувачами.

Також судом відмовлено за необгрунтованістю у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів у Одеській філії ДП "Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут "Індпроектреконструкція" та Департаменту з надання адміністартивних послуг Миколаївської міської ради та відділу державної реєстрації виконавчого комітету Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області . Так, спір щодо неналежного виконання умов вказаного договору від 18 жовтня 2018 року, чи спір щодо наслідків реалізації майнових прав на конкретні збудовані приміщення , чи спір щодо неправильного пректування чи введення в експлуатацію вказаного будинку позивачем не заявлено, а тому витребування доказів реєстраційних дій - на ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , які не є учасниками цієї справи, на нежитлові приміщення у будинку АДРЕСА_2 та проектної документації на вказані приміщення - виходить за межі предмету спору.

До суду надійшли додаткові докази від відповідача на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2023 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 , від 18.08.2023 року про уточнення позовних вимог з додатком: позовною заявою в новій редакції та повернути її позивачу за первісним позовом.Так в позовній заяві "в новій редакції" ОСОБА_1 просив суд визнати за ним майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18.10.2018 року, а саме на об`єкт по АДРЕСА_3 , площею 113,9 кв.м. та у приміщенні 5-1, площею 42,5 кв.м.; визнати за ним право власності на вказані об`єкти нерухомості.

Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання суд виходив з того, що , по-перше, подача позивачем уточненої позовної заяви чи позовної заяви в новій редакції - взагалі не передбачена нормами ЦПК України. По-друге, така заява подана позивачем через 4 судових засідання після закриття підготовчого провадження по справі - тобто з пропуском встановлених ЦПКУкраїни процесуальних строків. По-третє, подана ОСОБА_1 позовна заява (уточнена, в новій редакції) містить зовсім нові позовні вимоги, міститься посилання на нові підстави позову - отже за своїм змістом є новою позовною заявою

Оголошено перерву в судовому засіданні до 21 вересня 2023 року.

В судовому засіданні 21.09.2023 року було задоволено клопотання позивача про допит в судовому засіданні в якості свідка його дружини ОСОБА_12 , відмовлено в задоволенні клопотання про виклик в якості свідка заступника начальника відділення №3 2 Укрпошти ОСОБА_13 . Оголошено перерву до 03.11.2023 заклопотанням представника відповідача для надання можливості скористатися правовою допомогою , оскільки їх представник наразі мобілізований до лав ЗСУ.

В судове засідання 03.11.2023 року сторони не з`явилися, позивач надав клопотання про відкладення судового засідання.

У судове засідання, призначене на 08.12.2023 року сторони не з`явилися. Позивач 08.12.2023 року надав суду заяву з прохання справу розглянути без його участі та участі його представника, просив про задоволення його позовних вимог. Явку свідка в режимі відеоконференції не забезпечив.

Представник відповідача директор Діденко О.В. надала суду заяву з прохання справу розглянути без участі його представника, просив про задоволення його зустрічних позовних вимог та відмову у задоволенні первісного позову. Надав додаткові письмові пояснення щодо обставин справи та долучив копію рішення суду у справі № 490/1509/22.

В обгрунтування своєї позиції зазначає, що не заперечують, що ОСОБА_1 в повному обсязі оплатив вартість майнових прав в сумі 2045712 грн.

Після введення об`єкту нерухомості в експлуатацію весною 2021 року загальна площа нежитлового приміщення, майнові права на яке придбав ОСОБА_1 , зменшилася на 42,5 кв.м., а тому ПП «Вега-Груп» запропонувало йому підписати Акт прийому-передачі майнових прав на нежитлове приміщення, загальною площею 113,9 кв.м., поверх 1, секція 3 із відшкодуванням різниці вартості майнових права згідно договору а фактичною площею. Прибувши до відділу продажів підприємства ОСОБА_1 , в усній формі категорично відмовився від підписання акту на нежитлове приміщення, площею 113,9 кв.м., вимагаючи передання йому 156,4 кв.м.. Після чого протягом квітня 2021 року багаторазово прибував до відділу продажу та влаштовував скандали з приводу недостатності квадратних метрів та вимагав передачі йому саме 156,4 кв.м., при цьому відмовлявся від підписання акту прийому-передачі на 113 кв.м. Звертає увагу, що з квітня 2021 ОСОБА_1 , було достеменно відомо про введення об`єкту нерухомості в експлуатацію та необхідності підписання Акту прийому -передачі нежитлового приміщення, площею 113,9 кв.м. при кожному візиті позивача працівники ПП «Вега-Груп» пропонували підписати йому відповідний Акт, на що він відмовлявся в категоричній формі. Після неодноразової відмови ОСОБА_1 , та зловживання ним своїми правами ПП «Вега-Груп» вирішило повернути йому отримані грошові кошти, після чого майнові права на нежитлове приміщення, площею 113,9 кв..м було продано ОСОБА_8 .

На теперішній час підприємство готово повернути ОСОБА_1 отримані за договором № 2/Н від 18.10.2028 року грошові кошти в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи заяву позивача та відповідача про можливість розгляду справи без їх участі та участі їх представників, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін справи, які не з`явилися.

Відповідно до приписів частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Між ПП «Вега-груп» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) 18 жовтня 2018 року укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 2/Н, відповідно до якого Продавець зобов`язується у порядку та на умовах, визначених у даному Договорі, передати у власність Покупцеві майнові права на нежитлове приміщення, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених Договором, прийняти та оплатити майнові права (далі - Договір).

Нежитлове приміщення, яке зазначено в п. 2.1, майнові права на яке придбає Покупець, має такі характеристики: будівельна адреса м. Миколаїв, просп Героїв України та вул. Новоодеська; загальна площа (в м.кв.) - 156, 40; поверх - 1; секція - 3 (індивідуально визначене у пункті 2.2 Договору). Загальна площа цього нежитлового приміщення є проектною та підлягає уточненню за даними технічного паспорту, при цьому площа введеного в експлуатацію нежитлового приміщення може відрізнятися від проектної площі не більше ніж на 2%.

Відповідно до пункту 4.1 майнові права за цим Договором передаються Продавцем Покупцю шляхом підписання Акту. Акт підписується Сторонами не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з дати введення Об`єкту нерухомості в експлуатацію за умови здійснення Покупцем оплати 100% загальної вартості майнових прав, що визначені у п.5 даного Договору. Запланований термін завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта нерухомості IV квартал 2019 року.

Відповідно до пункту 4.3 договору продавець протягом 5 днів з моменту введення об`єкта в експлуатацію повинен запросити покупця до підписання акту і зазначити дату та місце підписання Акту.

Відповідно до пункту 4.14 Договору , право власності на майнові права переходить від продавця до покупця після підписання Акту, для підписання якого та отримання інших документів покупець має з`явитися до продавця протягом 30 днів з моменту інформування , передбаченого п.4.3 Договру.

Пунктом 4.7 Договору сторони погодили, що одночасно з підписанням акту, продавець надає покупцю примірник Акту, завірену печаткою копію Акту введення об`єкту нерухомості в експлуатацію, копію технічного паспорту на будинок.

Сторони Договору погодилися, що загальна вартість майнових прав за даним Договором щодо вартості 2 045 712 грн 00 коп. (пункт 5.1 Договору).

Сторонами погоджено графік оплати за Договором, відповідно до якого: 23.10.2018 року сплачується 4% від вартості нежитлового приміщення у розмірі 100 000 грн 00 коп.; 09.11.2018 року сплачується 68% вартості нежитлових приміщень у розмірі 1 400 000 грн 00 коп.; 25.12.2018 року сплачується 28% вартості нежитлового приміщення у розмірі 545 712 грн 00 коп.

З наданих позивачем копій платіжних доручень слідує, що позивач на виконання Договору здійснив такі платежі: 19 жовтня 2018 року - 100 000 грн 00 коп.; 01 листопада 2018 року - 890 000 грн 00 коп. та 510 000 грн 00 коп.; 21 грудня 2018 року - 545 712 грн 00 коп.

Як встановлено судом і не заперечується обома сторонами справи - ОСОБА_1 оплата згідно умов Договору внесена в повному обсязі.

Після виконання п.4.7 зобов`язання продавця за даним договором вважаються виконаними.

Як встановлено судом і не заперечується обома сторонами справи - вказаний Договір не є виконаним.

Відповідно до п.71. Договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за даним Договором сторони несуть відповідальність, передбачену даним Договором та чинним законодавством України. Припинення дії даного Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії даного Договору.

Пунктом 8.3 Договору сторони погодили, що продавець має право ініціювати розірвання даного Договору після завершення будівництва та введення Об`єкту нерухомості в експлуатацію в разі не підписання покупцем акту у порядку та у строки, передбачені п.п. 4.1-4.4 даного Договору.

Розділом 9 Договору сторони погодили, що будь- які повідомлення направляються та вважаються врученими іншій стороні, якщо вони направлені поштою цінним листом з повідомленням про вручення або з кур`єром за поштовою адресою сторони, що вказана серед реквізитів сторін даного договору.

Як вбачається з розділу 10 даного Договру «реквізити сторін» - вказана поштова адреса ОСОБА_1 - АДРЕСА_4 - без зазначення поштового індексу та номеру телефона.

22 березня 2021 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради надало ПП «Вега -Груп» сертифікат щодо відповідності закінченого будівництвом об`єкта багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями . 14 квітня 2021 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято рішення про надання нової адреси вказаному об`єкту - багатоквартирному житловому будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

З вказаного сертифікату вбачається, що початком будівництва є 24.07.2019 року, а датою завершення будівництва - 22 лютого 2021 року( тобто вже після звернення позивача до суду з вказаним позовом).

20 травня 2021 року ПП «Вега-Груп» направило ОСОБА_1 цінним поштовим листом зі зворотнім поштовим повідомленням за АДРЕСА_4 повідомлення про введення в експлуатацію 22.03.2021 року об`єкта нерухомості та запрошення щодо підписання акту прийому-передачі на виконання умов Договору № 2/н протягом 30 робочих днів з 09.00 до 18.00 годин за АДРЕСА_2 , зазначено також його номер телефону НОМЕР_2 , поштовий індекс - 54002.

03.06.2021 року цей лист повернувся на адресу ПП «Вега-Груп» з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Дійсно на квитанції про відправлення номер телефона отримувача зазначено НОМЕР_1 , але його дійсний номер телефона є НОМЕР_2 (при цьому в самому повідомленні відповідачем правильно зазначено).

При цьому, як стверджує сам ОСОБА_1 у своїй заяві на адресу суду від 04.06.2021 року - про введення в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості йому стало відомо вже в квітні 2021 року, він навіть отримав відповідні документи на підтвердження такого

Станом на час введення об`єкту в експлуатацію 22.03.2021 року, до переліку осіб, яким належали майнові права на об`єкт будівництва за адресоюпр.Героїв України, 20К, входив, серед інших ОСОБА_1 - секція В, приміщення 4-1.

Щодо вимог первісного позову.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати, зокрема, з договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів (наприклад, створення речей), настання або ненастання певної події.

Під цивільними правами та обов`язками у статті 11 ЦК України розуміється як комплекс правових можливостей особи в цілому, що охоплюється категоріями цивільної правоздатності та дієздатності фізичних та юридичних осіб, так і комплекс прав та обов`язків, що випливають безпосередньо із закону, а саме права та обов`язки щодо укладення договорів, у процесі укладення договорів, а також у зобов`язаннях - як до моменту перетворення прав та обов`язків у право вимоги та у борг, так і після такого перетворення.

Відповідно до загальних положень про зобов`язання, визначених, зокрема, у статтях 509, 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості й виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Статті 610 та 611 ЦК України передбачають, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Особи мають право опосередкувати свої правовідносини шляхом укладення договору, при якому вони є вільними у виборі контрагента та визначенні виду та умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав.

У цій справі судом з`ясовано, що позивач та ПП «Вега-Груп» діяли на підставі укладеного ними договору купівлі-продажу майнових прав, умови якого (що не оспорює і відповідач) позивач виконав в частині сплати необхідних платежів, а ПП «Вега-Груп» в частині передачі йому у власність цього приміщення - ні. Згідно вказаного договору, ПП "ВЕГА-ГРУП" взяв на себе зобов`язання по будівництву та введенню в експлуатацію об`єкта нерухомості.

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі є майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року на нежитлові приміщення проектною площею 156, 40 кв. м. на першому поверсі в третій секції- у спосіб їх визнання. Тобто предметом спору не є конкретно визначені приміщення, а є лише проектні квадратні метри нежитлових приміщень з визначенням їх розташування та будівельними характеристиками.

Також в підготовчому судовому засіданні позивач долучив до матеріалів справи Інформаційні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зяких вбачається, що приміщення 4-1 , площею 113,9 кв.м. по АДРЕСА_5 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_8 , а приміщення 5-1 та 5-2 , загальною площеб 99 кв.м. за цією ж адресою - за ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Отже, за встановленими судом обставинами справи права та обов`язки сторін спору ґрунтувалися на умовах укладених ними договорів, тобто мали зобов`язально-правовий характер. Між позивачем та відповідачами склалися саме зобов`язальні правовідносини з приводу реалізації ним прав та наслідків невиконання відповідачем обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав.

Тому й спосіб захисту права, яке позивач вважає порушеним, має відповідати умовам договору та законодавчо визначеним наслідкам невиконання договірного зобов`язання; належні позовні вимоги в такому випадку характеризуються тим, що можуть бути заявлені саме до учасників зобов`язальних відносин, а не до необмеженого кола осіб (як то в даному випадку мало б бути - адже право власності на спірне нежитлове приміщення зареєстровано за іншими особами, до яких вимог позову не заявлено).

За змістом частини першої статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто наслідком судового рішення, прийнятого за результатами звернення особи, є відновлення її наявного майнового права.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Законодавство визначає майновими правами будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Законодавець розмежовує умови та підстави набуття права власності на новостворене майно (внаслідок створення, виготовлення, переробки) як первинне набуття права власності, якого до цього моменту не існувало, та набуття права власності на майно за договором, коли за правочином первинний власник передає право власності, що вже виникло.

Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (стаття 331 ЦК України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджувальні юридичні факти, зокрема створення майна.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Що ж до права власності у набувача майна за договором, то таке право виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності у набувача за договором відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації права на нерухоме майно відповідно до закону.

Набувач майна за договором не може набути на підставі договору майнові права понад ті, які йому відступив попередній власник майна.

Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено, що інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.

Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).

Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється (частина восьма статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Експлуатація об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється (пункти 11, 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

На закінченому будівництвом об`єкті повинні бути виконані всі передбачені проєктною документацією згідно із державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи, а також змонтоване і випробуване обладнання (пункт 9 цього ж Порядку).

Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I-III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією (далі - ДАБК) та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (пункт 2 цього ж Порядку).

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); завірену замовником будівництва копію документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Отже, інвестор після завершення будівництва об`єкта нерухомості має лише майнові права на набуття права власності на цей об`єкт і тільки після проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт такий інвестор трансформується у власника цього майна. А до моменту проведення державної реєстрації речових прав на новозбудований об`єкт за змістом положень Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» набуте за договором право на майбутній об`єкт нерухомості розглядається як право вимоги особи на вимірні одиниці об`єктів інвестування (зокрема, таке право передбачено у абзацах 5, 10, 15, 17, 18, 19, частини першої статті 1, абзаці 11 частини першої статті 13, частинах другій та третій статті 15 цього Закону), що має зобов`язальний характер.

Позивач уклав з ПП «Вега-Груп» договір купівлі-продажу майнових прав 181.0.2018 року, тобто до введення багатоквартирного будинку в експлуатацію. Водночас матеріали справи не містять доказів первинної реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення як на об`єкт нерухомого майна; чинне законодавство також не передбачає виникнення права власності на окремі приміщення як об`єкт права власності у забудовника (замовника будівництва) за результатами введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку.

Таким чином, позивач не міг набути право власності на спірне нежитлове приміщення як на об`єкт нерухомості просто за фактом введення в експлуатацію будинку, в якому воно знаходиться. Також такого права не набула жодна інша особа, у зв`язку із чим право власності на це приміщення як на вже існуючий об`єкт нерухомості не могло бути передано позивачеві за договором без підписання окремого акту прийому-передачі та інших документів, на підставі якихї покупець мав здійснити державну реєстрацію права власності.

З огляду на встановлені судом обставини справи та умови укладеного договору на момент звернення до суду та на час прийняття судового рішення у позивача не виникло право власності на спірне нежитлове приміщеня, натомість невиконання відповідачами свого обов`язку за договором фактично позбавило позивача не права власності, а можливості реалізувати своє право вимоги на передачу відповідного майна, та відповідно, як наслідок, набути та оформити у встановленому законодавством позасудовому порядку право власності на нежитлове приміщення, що він і мав на меті, укладаючи договір.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції, а також практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини.

У справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 29 листопада 1991 року (PineValleyDevelopmentsLtdandOthers v. Ireland), заява № 12742/87, і «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року, заява № 25921/02, ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції це поняття охоплює як «наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» (VonMaltzanandOthers v. Germany), заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом».

В іншій справі «НМК проти Угорщини («NKM v. Hungary») від 14 травня 2013 року, заява № 66529/11, ЄСПЛ зазначив, що «законні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Разом з тим у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинне реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушується, оспорюється або не визнається, тобто бути ефективним; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинне суперечити принципу верховенства права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь якою особою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Згідно зі статтею 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Саме така правова підстава позову зазначена позивачем.

Вказана норма передбачає захист прав власника в разі його порушення або невизнання певною особою тощо, а відтак при вирішенні спору на її підставі суттєвим є встановлення, зокрема, обставин виникнення у позивача права власності на відповідний об`єкт, а також оспорення чи невизнання цього права з боку певних осіб.

Оскільки договором купівлі-продажу майнових прав № 2/Н передбачено передачу відповідачем позивачу певної частини об`єкта будівництва після завершення його будівництва за актом приймання-передачі майнових прав після введення об`єкту нерухомості в експлуатацію, то право власності на спірний об`єкт у позивача виникає лише після завершення будівництва об`єкту, введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, фактичної передачі його покупцю та державної реєстрації за ним права власності.

Судом встановлено, що на час звернення до суду з вказаним позовом спірний об`єкт за вказаною адресою в експлуатацію не приймався.

Отже, ні на час звернення до суду , ні на момент вирішення даного спору позивач у встановленому законом порядку не набув право власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки факт створення відповідного об`єкту нерухомості, площею 156,4 кв.м., шляхом завершення його будівництва та прийняття в експлуатацію в установленому законом порядку, а також передання позивачеві за актом приймання-передачі нежитлового приміщення в цьому об`єкті не доведено.

Оскільки зобов`язальні правовідносини між сторонами, які виникли за договором купівлі-продажу майнових прав № 2/н від 18.10.2018 на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом не припинилися виконанням та набуттям у зв`язку з цим позивачем права власності на конкретне нерухоме майно, а судове рішення не може підміняти собою правовстановлюючих документів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги «визнати за ОСОБА_1 майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав №2/н від 18.10.2018, а саме на об`єкт по АДРЕСА_1 з визначеними конкретними характеристиками» - не є належними способом захисту порушеного прав.

Тим більше, що на час вирішення справи спірне нежитлове приміщення вже не існує у визначених у позові та договорі характеристиках, об`єкт нерухомості введено в експлуатацію та відчужено на користь інших осіб, які не є учасником процесу і про залучення яких позивачем, незважаючи на неодноразові роз`яснення суду, не заявлялося .

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положення статті 392 ЦК України підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між особою, яка відчужила майнові права на квартиру в багатоквартирній новобудові (сторона 1), та особою, яка такі права придбала (сторона 2), у випадку, коли об`єкт будівництва (багатоквартирна новобудова) зданий в експлуатацію, проте сторона 1 не виконує умов зазначеного договору з передачі стороні 2 усіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої сторона 2 сплатила в повному обсязі, та не визнає права сторони 2 на цю збудовану квартиру.

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/25314/13, з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 24 квітня 2019 року у справі № 1609/10810/12 (провадження № 14-15цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 26 червня 2019 року у справі а № 761/3428/15-ц( провадження № 14-268цс19) від 16 жовтня 2019 року у справі № 761/5156/13-ц (провадження № 14-425цс19) у тотожних правовідносинах.

При цьому суд не може прийняти до уваги посилання позивача за первісним позовом на висновки , викладені у Постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц(провадження № 14-39цс19) Великої Палати Верховного Суду, оскільки дана постанова не є ревалентною до дійсних правовідносин сторін.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти в задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatismutandis висновки, викладені в пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Щодо вимог зустрічного позову

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства визначено, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, згідно із частиною другою суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У статті 3 ЦК України зазначені загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У частині першій статті 527 ЦК Українипередбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

За змістом статті 651 ЦК України , на яку як на правову підставу розову посилається позивач за зустрічним позовом, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

За правилами статті 653 цього кодексу, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Як зазначено у Постанові Верховного Суду від12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17, здійснити своє суб`єктивне право на розірвання договору через пряму вказівку, що міститься у ч. 2 ст. 651 ЦК України,сторона договору може незалежно від застосовування процедури позасудового врегулювання спору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво).

Вирішальне значення для застосування положення частини другої статті 651 ЦК України має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19 (провадження № 61-9459св20).

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17).

Крім того, виходячи зі змісту статті 651 Цивільного кодексу України, положеннями зазначеної норми передбачено також можливість розірвання договору за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом або договором.

Таким чином, під час вирішення спору у даній категорії справ, суди мають достеменно встановити обставини як щодо наявності/відсутності факту порушення відповідачем умов спірного договору, так і щодо наявності/відсутності критерію істотності порушення договору у розумінні положень статті 651 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору(2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає правона розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору.

При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення;2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору;9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку;12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення;13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору;17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.

Одним із факторів, що може братися до уваги, є питання про те, наскільки боржник, який порушив договір, реально заінтересований у збереженні договору: чи не спричинить розірвання договору для нього значної шкоди.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Такий же підхід застосовував у свої практиці і Верховний Суд України, якийу постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня2014 року у справі № 3-143гс14 зробив такі правові висновки: у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватисяз урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути вираженау вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Одним із проявів добросовісностів зобов`язальних правовідносинах є те, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Таким чином, лише у разі, коли покупець відмовився прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договорупокупцем, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку,не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець у свою чергу, також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, щоб отримати покупну ціну.

ПП «Вега-Груп» як на підставу розірвання договору купівлі-продажу майнових прав посилається на те, що відповідач відповідно до п. 6.4.3 Договору не з`явився для підписання Акту прийому передачі нежитлового приміщення, що і є підставою відповідно до пункту 8.3 договору для розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 18.10.2018 року.

В свою чергу, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 заперечує наведені обставини, посилаючись на те, що жодного повідомлення в передбаченому Договором порядку про необхідність підписання такого Акту від продавця не отримував.

Сторонами визнано наступні обставини: 1) що ОСОБА_1 виконав умови договору щодо повної оплати майнових прав, 2) що ПП «Вега-Груп» не було передано ОСОБА_1 , нежитлове приміщення згідно Додатку № 2 до вказаного договору.

20 травня 2021 року ПП «Вега-Груп» направило ОСОБА_1 цінним поштовим листом зі зворотнім поштовим повідомленням за АДРЕСА_4 повідомлення про введення в експлуатацію 22.03.2021 року об1єкта нерухомості та запрошення щодо підписання акту прийому-передачі на виконання умов Договору № 2/н протягом 30 робочих днів з 09.00 до 18.00 годин за АДРЕСА_2 , зазначено також його номер телефону НОМЕР_2 , поштовий індекс - НОМЕР_3 .

03.06.2021 року цей лист повернувся на адресу ПП «Вега-Груп» з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Дійсно на квитанції про відправлення номер телефона отримувача зазначено НОМЕР_1 , але його дійсний номер телефона є НОМЕР_2 (при цьому в самому повідомленні відповідачем правильно зазначено).

Поштовий індекс при укладанні договру покупцем не зазначено взагалі.

При цьому, як стверджує сам ОСОБА_1 у своїй заяві на адресу суду від 04.06.2021 року - про введення в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості йому стало відомо вже в квітні 2021 року, він навіть отримав відповідні документи на підтвердження такого .

За такого суд, доходить до висновку, що дійсно ПП «Вега-Груп» не доведено достеменними доказами повідомлення ОСОБА_1 в порядку, встановленому п. 4.3 Договору № 2/Н про строк та місце підписання Акту прийому-передачі. Разом з тим, достовірно знаючи про введення об`єкту нерухомості в експлуатацію, сам ОСОБА_1 також не вжив дієвих заходів щодо прибуття до продавця для складання та підписання вказаного Акту.

Тобто, невиконання ПП «Вега-Груп» свого обов`язку належно повідомити покупця про строк підписання Акту кореспондується з розумним сумнівом підприємства щодо втрати інтересу покупця до приймання майнових прав у встановлений строк. Тим більше сам ОСОБА_1 не заперечував того факту, що у нього був доступ і до офісу чи відділу продажів підприємства, і він вів телефонні перемовини з керівництвом підприємства неодноразово.

Згідно Технічного паспорту на будинок квартирного типу за будівельною адресоюпр.Героїв України ріг вул. Новоодеська станом на 22.02.2021 року, за замовленням ПП «Вега-Груп», на першому поверсі наявні наступні нежитлові приміщення : №1-1 - площею 277,2 кв.м., №3-1- площею 80,6 кв.м., №2-1- площею 209,7 кв.м., №4-1 - площею 113,9 кв.м., №5-1- площею 99,0 кв.м., №6-1- площею 59,7 кв.м. (це торгові зали), приміщення загального користування 140,3 кв.м.

Такі ж дані містяться в технічних паспортах на приміщення 5-1(89,8 кв.м.) та приміщення 5-2(площею 9,2 кв.м.), які належать на праві власності по частині ОСОБА_11 , та ОСОБА_10 на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав№ 4/Н від 03.09.2019 року та Акту прийому-передачі від 17.05.2021 року; та на приміщення 4-1 (113,9 кв.м.), яке належить на праві ОСОБА_14 на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав№ 7/Н від 05.07.2021 року та Акту прийому-передачі від 06.07.2021 року.

Отже, станом на час введення в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості на першому поверсі не існувало приміщень, площею 156,4 кв.м.

Як стверджує позивач, належне йому нежитлове приміщення 4-1 було розділено відповідачем на два приміщення- 5-1 та 5-2 та 4-1.

Відповідачем не заперечується, що в процесі будівництва було змінено проектне планування, та приміщення 4-1 становило площею 113,9 кв.м., що і пдтверджується наданим технічним паспортом, на підставі якого будинок був введений в експлуатацію.

При цьому те, що приміщення 5-1,5-2, загальною площею 99 кв.м. містить у своєму складі частину нежитлового приміщення розміром 42,5 кв.м., яке мало належати ОСОБА_1 , - є лише його власним припущенням, оскільки навіть простим математичним шляхом складання площин цих приміщень за наявного геометричного розташування - площа 156,4 кв.м. не є можливою.

Наданий позивачем договір поступки купівлі-продажу майнових прав № 6 від 22.02.2021 року, укладений між ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 щодо нежитлового приміщення в секції 3(В) , загальною площею 99,0 кв.м. ( приміщення 5-1 - 89,8 кв.м. та приміщення 5-2- 9,2 кв.м.) жодним чином не підтверджує наведених ОСОБА_1 обставин.

В додатку до договору № 2/н від 18.10.2018 року міститься заштриховане місце розташування нежитлового приміщення, проте не зазначено ні номер приміщені, ні навіть його орієнтовні геометричні розміри.

На замовлення позивача судовий експерт Шапошникова Е.О. склала висновок експерта № 115-186 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження, яким встановлено, що нежитлові приміщення, які в договорі купівлі-продажу майнових прав № 2/Н від 18 жовтня 2018 року (площею 156, 4 кв.м.) та Додатку № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав № 2/Н від 18 жовтня 2018 року за будівельною адресою АДРЕСА_1 , частково співпадають з нежитловими приміщеннями першого поверху (секція 3 будинку) багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , в частині, межі якої зазначені синім кольором на рис. 14 дослідницької частини висновку експерта, та описано на сторінках 24 і 25 дослідницької частини висновку експерта. Станом на дату проведення дослідження, у нежитлових приміщеннях 4-1,5-1,5-2 влаштовані перегородки, закладені прорізи, влаштовані прорізи.

При цьому експертом встановлено, що вже відбувалася невідповідність між робочим проектом нового будівництва та Договором 2/Н ( навіть за викопіровкою цих двох документів) на 19,34 кв.м. ( в чому саме- не встановлено) .

При цьому, ні на сторінках 24-25, ні у висновках експерта не зазначено конкретно в чому саме і на скільки частково співпадають нежитлові приміщення , вказані в Договорі №2/Н (156,4 кв.м.) з Додатком № 2 та нежитловими приміщеннями першого поверху секція 3 багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Суд позбавлений можливості самостійно визначити площу (яка жодним чином не зазначена не вирахована експертом!) «частини, межі якої зазначені синім кольором на рис.142 - оскільки позивачем не надано такого у кольоровому вигляді та цей «рис.14» взагалі не є читаємим.

При цьому вказаним висновком експерта не встановлено і не зазначено взагалі яким чином відбулося перепланування нежитлових приміщень першого поверху секції В при введенні будинку в експлуатацію порівняно з проектним плануванням згідно Додатку № 2 до Договору № 2/Н , та не визначено чи технічно можливо відновити такі проектувальні межі нежитлових приміщень станом на 2018 рік.

Отже, достовірно знаючи про фактичну неможливість виконання договору купівлі-продажу майнових прав № 2/Н від 18.01.2018 через зміну істотних обставин - а саме зміну геометричних розмірів приміщень секції 3 першого поверху у будинку АДРЕСА_2 при введенні його в експлуатацію ( а саме, що фізично не існує нежитлове приміщення, площею 156,4 кв.м. у тому вигляді, яке воно визначалася згідно проектного планування станом на 2018 рік) - ОСОБА_1 продовжував вимагати виконання первісних умов договору, незважаючи на різні пропозиції ПП «Вега-Груп» в тому числі і щодо повернення сторін в первісний стан, що було висловлено ще на підготовчому судовому засіданні в листопаді 2021 року.

Отже поведінка обох сторін договору не є в повній мірі добросовісною в розумінні загальних принципів цивільних правовідносин та звичаїв ділового обороту.

Разом з тим , сплативши обумовлену договором вартість майнових прав та не отримавши цих прав у власність, як-то було очікувано покупцем при укладенні зазначеного договору - суд констатує порушення прав ОСОБА_1 , які підлягають судовому захисту.

При цьому суд враховує неодноразово висловлену позицію Верховного Суду ( зокрема у Постановах ВП ВС від 04.12.2019 справа № 917/1739/17, ВП ВС від 26.06.2019 справа № 587/430/16-ц, ВП ВС від 12.06.2019 справа № 487/10128/14-ц, ВП ВС від 11.09.2019 справа № 487/10132/14-ц, ВП ВС від 04.09.2019 справа № 265/6582/16-ц), щодо застосування принципу Jura novit curia. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, єзаконодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справимає самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу наобґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірніправовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняттярішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідніправовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальнимпри вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікаціювідносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова нормапідлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тихнорм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до змінипредмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).При розгляді справи Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Рішенням Центрального районного суду у справі № 490/1509/22 від 17 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про передачу належної йому на праві приватної власності частки нежитлового приміщення, необхідних документів для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, зобов`язання звільнити нежитлові приміщення - відмовлено.

Як вбачається з вказаного рішення суду, судом встановлено, що між ПП «Вега-груп» (Продавець) та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 7/Н, відповідно до умов якого Продавець зобов`язується у порядку та на умовах, визначених у даному Договорі, передати у власність Покупцеві майнові права на нежитлове приміщення, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених Договором, прийняти та оплатити майнові права (далі - Договір).

Нежитлове приміщення, яке зазначено в п. 2.1, майнові права на яке придбає Покупець, має такі характеристики: будівельна адреса м. Миколаїв, просп Героїв України та АДРЕСА_1 ; загальна площа (в м.кв.) - 113,9 кв.м.; поверх - 1; секція - 34; приміщення 4-1 (пункту 2.2 Договору). Запланований термін завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта нерухомості IV квартал 2020 року.

Сторони Договору погодилися, що загальна вартість майнових прав за даним Договором щодо вартості 2 085 712 грн 00 коп. (пункт 5.1 Договору). Зазначену суму Покупець відповідно до графіка оплати мав сплатити 05 липня 2021 року.

Відповідно до акту прийому - передачі майнових прав на нежитлове приміщення № 4-1 від 09 липня 2021 року ПП «Вега-Груп» на виконання умов Договору купівлі-продажу № 7/Н від 06 липня 2021 року передав, а ОСОБА_8 прийняв майнові права на нежитлове приміщення № 4-1, загальною площею 113,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому сторони погодилися, що умови договору купівлі-продажу майнових прав № 7/Н від 05 липня 2021 року виконані сторонами в повному обсязі.

Відповідно до технічних паспортів на групу приміщень № 4-1; секція 3 (В) по АДРЕСА_2 (виготовлених на замовлення ПП «Вега-груп» та ОСОБА_8 ) належні відповідачу нежитлові приміщення літ. А-10 розташовані на 1-му поверсі, їх загальна площа складає 113, 9 кв.м.

З відомостей з Державного реєстру речових прав слідує, що 08 липня 2021 року здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_8 на нежитлові приміщення, загальною площею 113,9 кв.м. по АДРЕСА_2 , секція 3В, приміщення 4-1. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000. У графі документи, подані для державної реєстрації: акт приймання-передачі майнових прав на нежитлове приміщення № 4-1, виданий 06 липня 2021 року: договір купівлі-продажу майнових прав № 7/Н від 05 липня 2021 року.

За такого, суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 у визначеному законом порядку отримав право власності на новостворене нерухоме майно, про що свідчить відповідний запис з Державного реєстру речових прав № 000.

Судом встановлено, що позивач не отримав права власності на нежитлові приміщення, тобто він не є власником в розумінні Цивільного кодексу України. За такого, ОСОБА_1 не наділений правом витребувати нерухоме майно у особи, яка отримала право власності на це майно у визначеному законом порядку.

Доказів того, що договір купівлі-продажу майнових прав, укладеного з ОСОБА_8 , було предметом спору та за результатами судового розгляду визнано недійсним, матеріали справи не містять. За такого існує неспростована презумпція правомірності правочину - договору купівлі-продажу майнових прав, який підлягає виконанню сторонами.

Отже , судом встановлено, що право власності на спірні нежитлові приміщення набуло іншими особами на підставі відповідних договорів купівлі-продажу, недійсними які в установленому законом порядку не визнані, та проведена державна реєстрація таких прав за іншими власниками, вимог до яких позивачем не заявлено.

Судом при розгляді справи № 490/1509/22 встановлена неспростована презумпція правомірності правочину - договору купівлі-продажу майнових прав № 7/н від 05.07.2021, який був виконаний сторонами. Як зазначено судом, належним способом захисту прав позивача у даному випадку є звернення з відповідним позовом про стягнення збитків за внаслідок невиконання умов договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ним та ПП «Вега-груп».

З пункту 4.1. Договору № 2/Н від 18 жовтня 2018 року слідує, що майнові права за цим Договором передаються Продавцем Покупцю шляхом підписання Акту. Акт підписується Сторонами не пізніше 2 (п`яти) робочих днів з дати введення об`єкта нерухомості в експлуатацію за умови здійснення Покупцем оплати 100% загальної вартості.

Проте, матеріали справи не містять копії акту про передачу від ПП «Вега-Груп» позивачу ОСОБА_1 майнових прав на нежитлове приміщення, загальною площею 156,40 кв.м., на першому поверсі будинку АДРЕСА_5 та проведення державної реєстрації його права власності на зазначені вище нежитлові приміщення.

Так, одним із визначних факторів, що може братися до уваги при розірванні договору, є питання визначення розміру завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

В даному випадку, суд прийшов до висновку, що за відсутності нежитлового приміщення у визначеному договором розмірі і за відсутності доведення того, що таке приміщення може бути відновлено, ОСОБА_1 як сторона договору не зможе реально отримати очікуване при укладенні договору та його право власності на нежитлове приміщення згідно умов договору, площею 156,4 кв.м. не буде ним реалізовано ( адже такий об`єкт нерухомості наразі не існує в натурі).

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Отже, законні очікування позивача щодо набуття права власності на окремий об`єкт нерухомості, тобто відповідний законний інтерес, підлягають правовому захисту відповідно до змісту порушеного права. Перешкоди у реалізації законного інтересу, що виник за договором, вимагають відповідних способів захисту саме цього інтересу, а не права, яке може виникнути лише внаслідок реалізації законного інтересу у порядку, встановленому договором і чинним законодавством. Спір між ОСОБА_1 , як покупцем, та ПП "Вега-Груп", як продавцем, виник з приводу зобов`язальних правовідносин, а саме щодо невиконання умов договору; предмет указаного договору (майнове право позивача вимагати від підприємства передання йому у власність окремого нежитлового приміщення), зміст договору та відповідне матеріально-правове регулювання свідчать про те, що нереалізоване право покупця може захищатися способами, передбаченими для зобов`язальних правовідносин. Правові наслідки відмови продавця передати товар за договором купівлі-продажу визначено приписами статті 665 ЦК України, відповідно до положень якої у такому разі покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу (що кореспондує наслідкам прострочення боржника за статтею 612 ЦК України, в тому числі у вигляді відшкодування збитків), або у разі, якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, пред`явити до продавця вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу (витребувати річ у боржника та вимагати її передання);

Враховуючи вищенаведені обставини справи, приписи ст.ст. 651-653 ЦК України, принципи добросовісності та розумності цивільного судочинства, принцип верховенства права, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушених прав ОСОБА_1 у найбільш ефективний та прийнятний спосіб, який на думку суду, з урахуванням зміни істотних обставин, що існують на час вирішення справи, найбільш повно сприятиме відновленню прав обох сторін договору та забезпечить відновлення прав ОСОБА_1 - а саме шляхом розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 2/Н від 18.10.2018 року з одночасним поверненням сторін у первісний стан, а саме повернення на користь покупця ОСОБА_1 від ПП «Вега-Груп» отриманих за договором грошових коштів у розмірі 2 045 712 грн. , що є справедливим розподілом між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Отже зустрічний позов підлягає до часткового задоволення з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині.

Також варто зауважити, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18.

Суд звертає увагу на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції не гарантує встановлення обставин, на існуванні яких наполягає одна зі сторін. Крім того, хоча вказаний пункт зобов`язує суди обґрунтовувати їхні рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення (див. mutatismutandis§ 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine, заява № 4909/04), § 54 рішення цього ж суду від 28 жовтня 2010 року у справі «Трофимчук проти України» (Trofimchuk v. Ukraine, заява № 4241/03)).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відносяться на рахунок позивачів.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Керуючись статтями 405,12-13,79-81, 141, 158, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Вега-Груп» про визнання майнових прав по договору купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року - відмовити.

Зустрічний позов Приватного підприємства «Вега-Груп» до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року - задовольнити частково.

Розірвати договір купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року, укладений між Приватним підприємством «Вега-Груп» та ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) з Приватного підприємства «Вега-Груп» () грошові кошти у розмірі 2 045 712 (два мільйони сорок п`ять тисяч сімсот дванадцять) гривень, сплачених за договором купівлі-продажу майнових прав №2/Н від 18 жовтня 2018 року .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 11 грудня 2023 року.

Суддя О.А. Гуденко