Справа № 509/1059/23
УХВАЛА

20 листопада 2023 року суддя Овідіопольського районного суду Одеської області Панасенко Є.М., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду заяву адвоката Приймачука Сергія Івановича в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову в рамках цивільної справи № 509/1059/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача державний реєстратор Кодимської міської ради Подільського району Одеської області про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

10.11.2023 року адвокат Приймачук С.І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою про забезпечення позову, в якій просить суд:

1. Накласти арешт на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: під літерами А-2, А1, а-2, а1-2, а, а1, а2 житловий будинок, загальною площею 585,0 кв.м., в тому числі житловою площею 147,8 кв.м.; літера а3 ганок, загальною площею 9,4 кв.м.; літера а4 ганок, загальною площею 3,6 кв.м; літера Б№ альтанка, загальною площею 30,0 кв.м.; №1-7,1 споруди;

2. Накласти арешт на земельну ділянку площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер :01:003:0082, розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 . Заборонити державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві і Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо наступного нерухомого майна:

- житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: під літерами А-2, А1, а-2, а1-2, а, а1, а2 житловий будинок, загальною площею 585,0 кв.м., в тому числі житловою площею 147,8 кв.м.; літера а3 ганок, загальною площею 9,4 кв.м.; літера а4 ганок, загальною площею 3,6 кв.м; літера Б№ альтанка, загальною площею 30,0 кв.м.; №1-7,1 споруди;

- земельної ділянки площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер :01:003:0082, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги своєї заяви тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області внесено актовий запис №12620.

За фактом смерті ОСОБА_3 до Приморської державної нотаріальної контори звернулись її спадкоємці за законом та за заповітом із заявами про прийняття спадщини. Внаслідок чого, 06.02.2019 була відкрита спадкова справа №71л/2019 (індекс справи 02-14).

За життя спадкодавицею був складений заповіт, яким було охоплено лише частину спадкового майна. Зокрема, заповітом не були охоплені житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане майно, згідно приписів цивільного законодавства, мало спадкуватись в порядку черговості спадкоємцями за законом, до яких безпосередньо належать: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Проте, ОСОБА_1 стало відомо про факт реєстрації права власності на зазначене майно за ОСОБА_2 на підставі Договору дарування житлового будинку та земельної ділянки без номеру актового запису, складеного на нотаріальному бланку серії ВТВ №200763, виданого 21.12.2012 приватним нотаріусом Затолокіною К.Я. (надалі договір дарування).

Згідно умов даного договору, ОСОБА_3 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: під літерами А-2, А1, а-2, а1-2, а, а1, а2 житловий будинок, загальною площею 585,0 кв.м., в тому числі житловою площею 147,8 кв.м.; літера а3 ганок, загальною площею 9,4 кв.м.; літера а4 ганок, загальною площею 3,6 кв.м; літера Б№ альтанка, загальною площею 30,0 кв.м.; №1-7,1 споруди, розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер :01:003:0082, розташовану за цією ж адресою, та яка є одночасним предметом дарування зазначеного житлового будинку.

Однак, протягом чотирьох років з моменту відкриття спадщини будь-кому із спадкоємців, а також нотаріусу, що веде спадкову справу, не було відомо про приналежність спірного житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 , а також про існування оскаржуваного договору дарування, оскільки після смерті спадкодавиці ОСОБА_2 (обдаровувана) у 2018 році в загальному порядку звернулась до нотаріуса для прийняття спадкового майна не охопленого заповітом (в тому числі житлового будинку та земельної ділянки, на якому він розташований).

В зв`язку з цим ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області за захистом свого порушеного права із позовом про визнання Договору дарування без номеру актового запису, складеного на нотаріальному бланку серії ВТВ №200763, виданого 21.12.2012 приватним нотаріусом Затолокіною К.Я. недійсним; а також визнання реєстрації прав власності на житловий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_2 незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Разом з тим, з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог на користь позивача, ОСОБА_1 додатково звернулась до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову.

Загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду полягає у реальній можливості сторони спору до його вирішення розпорядитися нерухомим майном. Зокрема, позивач зазначає, що у неї є обґрунтовані підстави вважати, що вказане майно, яке вже було передано за договором дарування, може бути знову відчужене відповідачем, як одноособовим власником, на користь третіх осіб.

У разі відчуження відповідачем подарованого майна, зазначене зумовить необхідність вчинення ОСОБА_1 та іншими спадкоємцями за законом додаткових зусиль для захисту порушених прав, зокрема необхідності встановлення особи нового власника та звернення до нього з позовом про витребування майна.

Зважаючи на те, що з приводу правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно існує спір, забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження житлового будинку та земельної ділянки буде правомірним заявленим позовним вимогам. Даний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обтяжене майно фактично продовжить перебувати у володінні власника, а тимчасовому обмеженню підлягає лише можливість розпоряджатися майном.

Згідно із ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, судом не встановлено необхідності у виклику особи, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням, а також не встановлено необхідності призначення заяви про забезпечення позову до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін.

Судом встановлено, що вимога про забезпечення позову подана з додержання вимог встановлених ст. 151 ЦПК України.

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема п.1, 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено такі види забезпечення позвоу, як накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Крім того, суд звертає увагу на правові висновки, сформовані Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 15.09.2020 року у справі №753/22860/17, зокрема: ...Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір….

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявником в заяві про забезпечення позову зазначено причини, у зв`язку з чим потрібно забезпечити позов. Заходи забезпечення позову відповідають заявленим вимогам, тобто безпосередньо пов`язані з предметом спору, є співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Судом також враховується охорона прав і інтересів інших осіб, які беруть участь у справі, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Цивільний процесуальний кодекс України враховує принцип рівноправ`я сторін у процесі і забезпечує захист інтересів, в тому числі, відповідача.

Відповідно до п. 6 Постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Судом перевірено аргументованість вимоги про забезпечення позову щодо застосовування заходів забезпечення позову, враховано те, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відповідність забезпечувальних заходів заявленій вимозі полягає у відповідності майнового інтересу заявника заходам, про застосування яких він клопоче перед судом.

Судом, враховано, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику.

Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засоби правового захисту мають бути ефективними, як на практиці, так і за законом.

У рішенні ЄСПЛ «Доран проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, відновлення порушеного права. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечить принципу верховенства права.

За таких обставин, постановлення судом ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний житловий будинок та земельну ділянку, а також шляхом заборони здійснення будь-якими особами вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного майна, в повній мірі захистить матеріально-правові інтереси позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Враховуючи відсутність відомостей щодо можливих збитків відповідача та їх розміру на час розгляду заяви про забезпечення позову, суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 149-153, 354 ЦПК України, п. 4 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя

ПОСТАНОВИВ:

Заяву адвоката Приймачука Сергія Івановича в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: під літерами А-2, А1, а-2, а1-2, а, а1, а2 житловий будинок, загальною площею 585,0 кв.м., в тому числі житловою площею 147,8 кв.м.; літера а3 ганок, загальною площею 9,4 кв.м.; літера а4 ганок, загальною площею 3,6 кв.м; літера Б№ альтанка, загальною площею 30,0 кв.м.; №1-7,1 споруди.

Накласти арешт на земельну ділянку площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер :01:003:0082, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонити державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві і Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо наступного нерухомого майна:

- житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: під літерами А-2, А1, а-2, а1-2, а, а1, а2 житловий будинок, загальною площею 585,0 кв.м., в тому числі житловою площею 147,8 кв.м.; літера а3 ганок, загальною площею 9,4 кв.м.; літера а4 ганок, загальною площею 3,6 кв.м; літера Б№ альтанка, загальною площею 30,0 кв.м.; №1-7,1 споруди;

- земельної ділянки площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер :01:003:0082, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Міри по застосуванню зустрічного забезпечення позову судом не приймалися.

Суд роз`яснює відповідачу, що він може у відповідності до положень ч. 6 ст. 154 ЦПК України звернутися до суду із клопотанням про зустрічне забезпечення. Питання про зустрічне забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Ухвала набирає чинності з моменту її підписання суддею.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: Є. М. Панасенко