ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 127/28914/21

провадження № 61-10100св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Всеукраїнська громадська організація Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Громадська організація «Вінницька обласна організація «Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 06 вересня 2022 року у складі колегії суддів Якименко М. М., Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до «Всеукраїнської громадської організації Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України»(далі - ВГО «ФСТ «Динамо» України),третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Громадської організації «Вінницька обласна організація «Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо України» (далі - ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України), про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтований тим, що між ним та відповідачем 23 вересня 2016 року укладено контракт терміном до 23 вересня 2021 року, відповідно до якого він призначений на посаду керівника-заступника голови ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України.

17 серпня 2018 року на підставі наказу ВГО «ФСТ «Динамо» України № 86-п він був звільнений із займаної посади за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП у зв`язку із систематичним невиконанням трудових обов`язків.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року, визнано незаконним та скасовано наказ від 17 серпня 2018 року № 86-п «Про звільнення ОСОБА_1 » та зобов`язано відповідача поновити його на попередньому місці роботи.

14 березня 2019 року згідно з наказом № 31-п відповідач поновив його на роботі.

З січня 2019 року відповідач штучно та незаконно ввів посаду першого заступника голови ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України. Його поновлено на посаді заступника голови організації.

02 липня 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою роз`яснив попереднє рішення, зокрема, що працівник підлягає поновленню на тій самій посаді з відповідними функціональними обов`язками, з якої його було звільнено незалежно від подальших змін у штатному розписі підприємства, установи, організації» (тобто на посаді керівника організації).

12 липня 2019 року відповідач запропонував погодити зміни до контракту від 23 вересня 2016 року, якими повністю змінені його посадові обов`язки як заступника голови ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України, з чим він не погодився. Вважає, що контракт діє у первісній редакції. З вини відповідача його так і не було допущено до виконання посадових обов`язків, визначених контрактом.

Відповідач не виконує рішення судів, незважаючи на вказане роз`яснення рішення суду, вимогу державного виконавця, а також на застосовані ним санкції щодо нього.

Тому 28 жовтня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Внаслідок неправомірних дій відповідача, з 14 березня 2019 року умови контракту від 23 вересня 2016 року не виконувалися, тобто його дія була зупинена протягом 2 років 6 місяців 15 днів.

25 вересня 2021 року він отримав лист, згідно з яким він звільнений зі займаної посади 23 вересня 2021 року відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України за закінченням строку дії контракту.

Наказом відповідача від 22 вересня 2021 року № 100-п «Про звільнення з роботи» (далі - наказ № 100-п) він звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку дії контракту).

Наказ № 100-п є незаконним, оскільки в період з 08 липня 2021 року до 02 жовтня 2021 року він перебував на лікарняному після складної операції (ендопротезування лівого плечового суглобу). Листки тимчасової непрацездатності на вимоги відповідача були передані до ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України.

Звільнення під час тимчасової непрацездатності працівника вказує на порушення частини третьої статті 40 КЗпП України.

Просив визнати незаконним та скасувати наказ № 100-п; поновити його на посаді відповідно до умов контракту від 23 вересня 2016 року; визнати протиправними дії керівника ВГО «ФСТ «Динамо» України щодо не допуску його до виконання посадових обов`язків згідно з умовами контракту від 23 вересня 2016 року; зобов`язати керівника ВГО «ФСТ «Динамо» України продовжити дію контракту від 23 вересня 2016 року на термін 2 роки 6 місяців 15 днів; стягнути з ВГО «ФСТ «Динамо» України заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі посадового окладу керівника-заступника голови ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України згідно зі штатним розписом на день звільнення за період з 23 вересня 2021 року до дня ухвалення рішення у справі; допустити рішення в частині поновлення його на посаді та стягнення заробітної плати в межах одного місяця до негайного виконання; стягнути на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 травня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ 100-п.

Поновлено позивача на посаді керівника - заступника голови ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України відповідно до умов контракту від 23 вересня 2016 року.

Визнано протиправними дії керівника ВГО «ФСТ «Динамо» України щодо не допуску ОСОБА_1 до виконання посадових обов`язків, визначених контрактом від 23 вересня 2016 року.

Зобов`язано керівника ВГО «ФСТ «Динамо» України продовжити дію контракту від 23 вересня 2016 року з ОСОБА_1 на термін 2 роки 6 місяців 15 днів.

Стягнено з ВГО «ФСТ «Динамо» України на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 23 вересня 2021 року до дня ухвалення рішення у справі в розмірі посадового окладу керівника - заступника голови ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України згідно з штатним розписом на день звільнення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Суд першої інстанції виходив з того, що фактично ОСОБА_1 був поновлений на посаді заступника голови ГО «ВОО «ФСТ «Динамо». Однак функції керівника, які він виконував до звільнення, були передані іншій особі.

Відповідач запропонував позивачу погодити зміни до контракту від 23 вересня 2016 року, які змінювали посадові обов`язки заступника голови ВГО «ФСТ «Динамо» України, зокрема виключено повноваження щодо поточного управління оперативно-господарською, правовою, кадровою та фінансовою роботою організації, тобто функції, що має виключно керівник. ОСОБА_1 не погодив внесення таких змін. Отже, контракт від 23 вересня 2016 року діє в первісній редакції.

Позивача фактично не було поновлено на посаді відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2019 року, а саме на посаді керівника ГО «ВОО «ФСТ «Динамо», з якої його попередньо було звільнено.

Суд дійшов висновку, що з 14 березня 2019 року внаслідок неправомірних дій відповідача умови контракту від 23 вересня 2016 року не виконувалися, тобто його дія була фактично зупинена протягом 2 років 6 місяців 15 днів, у зв`язку з чим для поновлення прав позивача необхідно продовжити контракт на вказаний термін.

Позивача звільнено в період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 06 вересня 2022 року рішення суду першої інстанції скасовано, у позові відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач був звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту, тобто внаслідок припинення трудового договору. Контракт не продовжувався, дії щодо його продовження сторони не вчиняли, нового контракту не укладали.

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що між сторонами був укладений трудовий договір на визначений контрактом строк, якій закінчився, звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, відповідає нормам трудового законодавства.

Необґрунтованим є посилання позивача на порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, оскільки заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, однак у справі, що переглядається, звільнення відбулося у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

Строк дії контракту за його умовами може бути продовжено лише за згодою сторін. Інших підстав для продовження такого строку в контракті немає, як і немає умов, які б зупиняли строк його дії.

У контракті та законодавстві України не визначено правових підстав, які давали б право суду своїм рішенням зобов`язувати сторону договору вчиняти дії всупереч її волі і умов договору, що вказує про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання рішення суду відповідачем, не допуску позивача до роботи у матеріалах справи немає.

Згідно з матеріалами справи позивач повідомив відповідача, що приступить до роботи з 03 липня 2019 року після закінчення лікування.

У матеріалах справи є докази того, що з часу поновлення позивача на роботі він весь час фактично перебував на лікарняному або у відпустках, а відповідач нараховував та здійснював йому відповідні виплати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, просив її скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що 04 вересня 2019 року Конституційний Суд України (далі - КС України) ухвалив рішення № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018 (6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України.

У цьому рішенні КС України, зокрема вказав, що частина третя статті 40 КЗпП України є такою, що поширюється на усі трудові правовідносини.

Працівники, які працюють за контрактом, не можуть бути звільнені у період тимчасової непрацездатності, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників.

Суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, провадження № 61-39740св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, провадження № 61-12857св18, від 08 вересня 2021 року у справі № 721/910/19, провадження № 61-4490св21.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач виконав попереднє рішення суду про поновлення його на роботі. Фактично його не було допущено до виконання попередніх посадових обов`язків, оскільки поновлено на нерівнозначну посаду, що дає підстави стверджувати, що контракт дійсний у первісній редакції.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргуВГО «ФСТ «Динамо» України мотивований тим, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі повністю виконано.

Наказом від 14 березня 2019 року № 31-п позивача поновлено на посаді, яку він обіймав на момент звільнення.

ОСОБА_1 до роботи не приступив, подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. У подальшому також не працював, перебував на лікарняному та у відпустках.

ОСОБА_1 отримував відповідну оплату листків непрацездатності та відпускні.

Позивачу було забезпечено доступ до роботи та можливість виконання посадових обов`язків. Строк трудового договору з позивачем закінчився та не був продовжений за згодою сторін.

Посилання позивача на порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 40 КЗпП Україниє безпідставним, оскільки заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а звільнення позивача відбулося у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

Необґрунтованими є посилання заявника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які він посилається у касаційній скарзі, оскільки обставини у цих справах суттєво відрізняються від спірних правовідносин.

У відзиві на касаційну скаргу ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України зазначає, що оскаржувана постанова є законною, обґрунтованою, ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного суду від 06 вересня 2022 року - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Вінницького апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.

У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд переглядає судові рішення лише в межах доводів касаційної скарги.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 вересня 2016 року між сторонами укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_1 призначений на посаду заступника голови ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України на термін з 23 вересня 2016 року по 23 вересня 2021 року.

Відповідно до пункту 1.1 контракту ОСОБА_1 зобов`язувався безпосередньо і через апарат управління організації здійснювати поточне управління (керівництво) територіальною організацією, забезпечувати її діяльність, здійснювати поточне управління оперативно-господарською, правовою, кадровою та фінансовою роботою організації, забезпечувати виконання її статутних цілей і фінансової дисципліни, ефективного використання майна та інших об`єктів власності організації, товариства, а також інших об`єктів власності, переданих організації в користування (управління), виконання вимог чинного законодавства України, статуту товариства, організації та рішень роботодавця, а товариство зобов`язується створити належні умови для організації ефективної та плідної діяльності керівника.

Наказом «ФСТ «Динамо» України від 17 серпня 2018 року № 86-п ОСОБА_1 звільнено з посади заступника ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов`язків.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року, визнано незаконним та скасовано наказ від 17 серпня 2018 року № 86-п «Про звільнення ОСОБА_1 » та зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 на попередньому місці роботи.

14 березня 2019 року наказом № 31-п ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді, яку він обіймав на момент звільнення.

02 липня 2019 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області роз`яснено рішення суду першої інстанції від 13 березня 2019 року, зокрема, що працівник підлягає поновленню на тій самій посаді з відповідними функціональними обов`язками, з якої його було звільнено.

Листом від 12 липня 2019 року № 01-269/1 відповідач запропонував ОСОБА_1 погодити зміни до контракту від 23 вересня 2016 року, на які він не погодився.

Відповідно до постанови старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 29 жовтня 2019 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2019 року у цивільній справі № 127/23078/18 (ВП № НОМЕР_1).

Державна виконавча служба на боржника «ФСТ «Динамо» України» двічі наклала штраф: 05 листопада 2019 року в розмірі 5 100,00 грн; 11 листопада 2019 року - в розмірі 10 200,00 грн, 07 листопада 2019 року - арешт на грошові кошти відповідача у зв`язку з невиконанням судового рішення.

26 березня 2020 року виконавче провадження закрито на підставі пункту 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 жовтня 2019 року внесені відомості № 0002342 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України - за фактом невиконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 .

За наслідками розгляду досудового розслідування кримінальне провадження 17 січня 2022 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

25 вересня 2021 року на адресу позивача надійшов лист, вих. № 01-276, в якому повідомлялось, що відповідно до пункту 7.1 контракту від 23 вересня 2016 року останнім робочим днем є 23 вересня 2021 року.

22 вересня 2021 року видано наказ № 100- п, згідно з яким ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Наказ про звільнення позивач отримав 27 вересня 2021 року.

У період з 08 липня 2021 року до 02 жовтня 2021 року включно позивач знаходився на стаціонарному лікуванні, а також проходив реабілітацію після оперативного втручання (ендопротезування лівого плечового суглобу).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Під час укладення трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін.

Суди встановили, що 23 вересня 2016 року між сторонами укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_1 призначений на посаду заступника голови ГО «ВОО «ФСТ «Динамо» України на термін з 23 вересня 2016 року до 23 вересня 2021 року.

Тобто позивач за власним волею уклав з відповідачем трудовий договір з визначеним строком його дії.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до пункту 7.1 контракту він діє з моменту підписання сторонами до 23 вересня 2021 року включно. За 2 календарних місяці до закінчення строку дії контракту його може бути продовжено тільки за згодою сторін або укладено на новий строк. У разі коли строк дії контракту не продовжено, його дія припиняється в строк, визначений в пункті 7.1 в незалежності від дати внесення наказу.

Згідно з матеріалами справи 25 вересня 2021 року на адресу позивача надійшов лист, вих. № 01-276, в якому роботодавець повідомив, що відповідно до пункту 7.1 контракту від 23 вересня 2016 року останнім робочим днем є 23 вересня 2021 року.

Оскільки відповідно до пункту 7.1 контракту сторони не вчинили дій для продовження строку дії контракту, водночас роботодавець повідомив працівника про припинення контракту у зв`язку із закінченням його строку, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про безпідставність вимоги позивача щодо продовження дії контракту на строк його фактичного не поновлення на роботі за попереднім рішенням суду.

З огляду на те, що після закінчення строку дії трудового договору (контракту) відповідач не виявив волю на його продовження з ОСОБА_1 , прийняв рішення про припинення трудових відносин з позивачем на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для поновлення позивача на посаді.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, провадження № 61-39740св18, зазначено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видання наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, провадження № 61-12857св18, від 08 вересня 2021 року у справі № 721/910/19, провадження № 61-4490св21.

У справі, яка переглядається, підставами позову ОСОБА_1 вказав те, що відповідач не виконав попереднє рішення суду про поновлення його на роботі, оскільки фактично його не було допущено до виконання попередніх посадових обов`язків; його поновлено на нерівнозначну посаду, що дає підстави стверджувати, що контракт дійсний у первісній редакції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього Кодексу).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто приводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20, від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20).

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під час винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання менш оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Права незаконно звільненого ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов`язків у порядку статті 235 КЗпП України відновлено у справі № 127/23078/18рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року, визнано незаконним та скасовано наказ від 17 серпня 2018 року № 86-п «Про звільнення ОСОБА_1 » та зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 на попередньому місці роботи.

14 березня 2019 року наказом № 31-п ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді, яку він обіймав на момент звільнення.

Оцінивши предмет та підстави позову ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку, що він фактично оскаржує дії роботодавця щодо невиконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року, та повторно просить поновити його на посаді після незаконного звільнення наказом від 17 серпня 2018 року № 86-п «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України, згідно з якою у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, у разі затримки виконання рішення про поновлення на роботі порушене право працівника підлягає захисту шляхом звернення з вимогами про стягнення середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України, а не шляхом повторного звернення у порядку статті 235 КЗпП України.

Питання фактичного допуску працівника, поновленого на роботі попереднім рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків не входить до предмета доказування у справі про наступне звільнення за закінченням строку дії контракту, тому висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, провадження № 61-39740св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, провадження № 61-12857св18, від 08 вересня 2021 року у справі № 721/910/19, провадження № 61-4490св21, на які посилається заявник, є незастосовними у справі, що переглядається.

Щодо доводів заявника про незаконність його звільнення за закінченням строку дії контракту під час тимчасової непрацездатності, Верховний Суд виходить з такого.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України).

04 вересня 2019 року КС України ухвалив рішення № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні КС України, зокрема, вказав, що положення частини третьоїстатті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Отже, ця гарантія поширюється на випадки припинення трудового договору (договору контракту) з працівником за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, тобто з підстав, передбачених контрактом.

З 08 липня 2021 року до 02 жовтня 2021 року включно позивач перебував на стаціонарному лікуванні, а також проходив реабілітацію після оперативного втручання (ендопротезування лівого плечового суглобу). Листки тимчасової непрацездатності були передані відповідачу.

Усупереч забороні, встановленій частиною третьою статті 40 КЗпП України, звільнення позивача з роботи 23 вересня 2021 року проведено в період його тимчасової непрацездатності.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 39 постанови від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, провадження № 14-670цс19, сформулювала висновок, що в разі порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки необхідно усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Отже, наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у цьому випадку необхідно усунути шляхом зміни дати звільнення, а саме визначити датою припинення трудових відносин перший робочий день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача - 04 жовтня 2021 року (понеділок).

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість посилань позивача на порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 40 КЗпП України з тих підстав, що заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а у справі, що переглядається, звільнення відбулося у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

Враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, відповідно немає підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вказані вимоги мають похідний характер від основної вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення.

Водночас необхідно зміни дату звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини перша та третя статті 412 ЦПК України).

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги,скасування судових рішеньз ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки Верховний Суд змінює рішення тільки у частині зміни дати звільнення позивача, у такому випадку розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 травня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 вересня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до «Всеукраїнської громадської організації Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Громадська організація «Вінницька обласна організація «Фізкультурно-спортивного товариства «Динамо України», про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 23 вересня 2021 року на 04 жовтня 2021 року.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний