Ухвала

Іменем України

08 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 569/1781/23

провадження № 61-17028ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року у складі судді: Бучко Т. М., та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Гордійчук С. О., Шимків С. С., у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ такого майна,

ВСТАНОВИВ:

У 2023 році ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ такого майна.

Одночасно з пред`явленням позову, позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що предметом спору є визначення прав на спільне сумісне майно позивача і відповідача - житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 та земельної ділянки та є вагомі підстави вважати, що будинок та земельна ділянка, які є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, без згоди позивача може бути відчужено на користь третіх осіб, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Відповідачем вже здійснено багато протиправних дій щодо уникнення поділу спільно нажитого з позивачем майна, щодо недопущення позивача до їхнього спільного майна, так і особистого майна позивача, що знаходиться в будинку. Відповідач неодноразово заявляла і продовжує заявляти про те, що вона є єдина власниця спірного будинковолодіння та взагалі не впускає позивача у спірне майно. Враховуючи, що спір виник щодо нерухомого майна, яке набуте в період з 2000 року по 2022 року, тобто в період, який позивач просить визнати як час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і яке зареєстроване на праві власності за відповідачем, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких звернувся до суду і за результатами розгляду якого може бути ухвалено відповідне рішення.

ОСОБА_3 просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку кадастровий №:01:059:0077 за цією ж адресою, що належать ОСОБА_1 і заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій.

Ухвалою Рівненського міського суду від 02 лютого 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 03 лютого 2023 року про виправлення описки, заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, загальною площею 182,1 кв. м, який належить ОСОБА_1 .

Накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер :01:059:0077, площею 0,1 га, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період з 01 січня 2004 року по червень 2022 року без реєстрації шлюбу, визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки. 29 травня 2006 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 2006 року. 31 серпня 2013 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на спірний житловий будинок. Позивач вважає, що набуте під час спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу в рівних частках;

під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Наслідком такої дії як арешт є накладення заборони на право розпоряджатися майном. Це тимчасовий захід, який триває до визначення подальшої долі відповідного майна. Відтак, накладення арешту, як спосіб забезпечення, не порушує права власності титульного власника спірного майна. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову;

суд першої інстанції зробив висновок, що з урахуванням характеру спірних правовідносин, предмету позову, наявність доказів звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про не допуск його відповідачем до спірного житлового будинку, відчуження відповідачем нерухомого майна до розгляду справи по суті може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки позивач буде змушений звертатися до суду з позовом про визнання недійсним вчиненого правочину;

таким чином, суд першої інстанції зробив висновок про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист порушених прав або інтересів позивача. Вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки носить тимчасовий характер і зберігає свою дію до вирішення судом спору по суті. Також суд першої інстанції зазначив, що підстав для застосування зустрічного забезпечення суд не вбачає.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

ухвала суду першої інстанції прийнята з додержанням вимог закону та підстав для її скасування не встановлено;

під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19). Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог;

між сторонами існує спір щодо частки у праві власності позивача на житловий будинок та земельну ділянку зареєстрованих за відповідачкою, а отже неї існує реальна можливість розпоряджатись вказаним майном. Застосований вид забезпечення позову, не призведе до суттєвого обмеження прав відповідачки, оскільки не пов`язаний з обмеженням в користуванні майном, водночасслугуватиме співмірним заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

ОСОБА_1 27 листопада 2023 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що повний текст постанови апеляційного суду отримано представником 01 листопада 2023 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що:

у заяві про забезпечення позову позивач не назвав та не надав суду жодного доказу, який би підтвердив те, що між сторонами існує реальна загроза можливого невиконання чи утруднення виконання ймовірного рішення суду, не вказав жодного ймовірного ризику з боку відповідача щодо відчуження спірного майна чи хочу б існування такого відчуження;

суд першої інстанції не урахував, що спірні відносини з питання фактичного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є суперечливими;

суд апеляційної інстанції не дослідив матеріали справи, оскільки у позовній заяві позивач указує, що проживав з відповідачкою з осені 2000 року, однак апеляційний суд указує в постанові, щодо заявлених вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та відповідачки в період з 01 січня 2004 року. Також апеляційний суд проігнорував те, що поділ майна подружжя у справі є саме похідною позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу;

суд апеляційної інстанції без будь-яких причин та доказів зробив висновок про те, що позивач вже може претендувати на майно відповідача;

ураховуючи те, що ухвалою суду першої інстанції обмежені права відповідача на власність, судом не прийнято до уваги те, що стороною позивача не надано жодних доказів про існування будь-яких ризиків можливого невиконання рішення відповідачем, докази, на які посилається суд першої інстанції в ухвалі є суперечливими, а тому ухвала прийнята лише на припущеннях. Судами порушено приписи статті 229 ЦПК України;

приймаючи рішення суди порушили приписи статті 321 ЦК України, наклавши арешт на майно відповідачки, яке є її особистою власністю та проігнорувавши той факт, що позивач до винесення судом першої інстанції рішення по суті, не має жодних прав на земельну ділянку та будинок ОСОБА_1 .

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 зазначено, що «під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову».

Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ такого майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков