Дзержинський міський суд Донецької області
Справа №225/1414/22
Провадження №2/225/36/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

17 січня 2023 року

адреса приміщення суду: вул. Дружби, 4, м. Торецьк, 85200

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Геря О.Г.,

за участі секретаря судового засідання - Савченко О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), треті особи -Служба у справах дітей Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області (АДРЕСА_4), Служба у справах дітей Ланнівської сільської ради Карлівського району Полтавської області (39541, Полтавська обл., Карлівський р-н, селище Ланна, вул. Миру, будинок 9) про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, Служба у справах дітей Ланнівської сільської ради Карлівського району Полтавської області про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх вимог, позивачка зазначила наступне. Позивачка є рідною сестрою неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останні два роки сестра фактично мешкає разом зпозивачкою та її родиною. Відповідачка ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами доньки ОСОБА_3 , її станом здоров`я, хоча сестра є особою з інвалідністю 3 групи та потребує періодичного лікування, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини. На теперішній час у зв`язку з введеним воєнним станом та проведенням бойових дій на території Торецької громади позивачка разом зі своєю сім`єю та сестрою виїхали в іншу область, стали на облік та отримали статус внутрішньо переміщених осіб. При цьому відповідачка залишилась в селищі Нью-Йорк, за місцем мешкання, не бажаючи виїжджати, залишивши сестру на утримання та піклування позивачки. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Дитина на теперішній час знаходиться на утриманні позивачки та отримує державну допомогу як внутрішньо переміщена особа. Плзивачка має намір офіційно оформити опіку(піклування) за сестрою та бути її законним представником до досягнення нею повноліття. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків. На підставі викладеного, позивачка просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав щодо дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також стягнути на користь позивачки судові витрати.

Ухвалою судді від 25 серпня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про позбавлення батьківських прав.

27 грудня 2022 року в судовому засіданні залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про позбавлення батьківських прав, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, службу у справах дітей Ланнівської сільської ради Карлівського району Полтавської області.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, не зеперечувала щодо винесення заочного рішення.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки не повідомила, однак про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки не повідомили, про день, час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином, і надали до суду заяви про розгляд справи за його відстуності з урахуванням найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи повторну неявку відповідачки, не надання останньою відзиву та думку позивачки, яка надала до суду заяву, в якій не заперечувала щодо розгляду справи в заочному порядку, судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Москва народилася ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Ізмайловським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви від 07 листопада 2006 року серії НОМЕР_1 , а також його перекладом, засвідченим приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області Іваненко А.М. від 21 січня 2016 року.

17.12.2020 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала паспорт громадянина України, який видано органом 1428.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з зареєстроаного місця проживання за адресою АДРЕСА_3 , перемістилася та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуєьбся копією довідки №1601- від 13.04.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з зареєстроаного місця проживання за адресою АДРЕСА_3 перемістилася та наразі фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуєьбся копією довідки №1601- від 13.04.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до заяви ОСОБА_5 від 27.07.2022 (паспорт НОМЕР_2 ), остання знайома з ОСОБА_2 , яка вже декілька років не виконує батьківськи обов`язки, зловживає алкогольними напоями. Дитина є інвалідом, проживає в жахливих умовах, не отримує необхідне лікування. Останнім часом весь догляд по лікуванню та утриманню на себе взяла старша сестра.

Відповідно до заяви ОСОБА_6 від 27.07.2022 (паспорт НОМЕР_3 ), останній знайомий з ОСОБА_2 , яка кілька останніх років не виконує батьківськи обов`язки, зловживає алкогольними напоями, захаращує житло. Її молодша дитина є інвалідом з дитинства, потребує особливого нагляду та лікування, але ОСОБА_2 нехтує своїми батьківськими обов`язками. Наразі доглядом та утриманнями дитини займається старша донька ОСОБА_2 .

Відповідно до заяви ОСОБА_7 , 1994 року народження, паспорт НОМЕР_4 , останній знайомий з ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3 .

Більш ніж кілька років ОСОБА_2 не виконує батьківськи обов`язки, зловживає алкогольними напоями. ЇЇ донька, ОСОБА_3 , з дитинства має інвалідність, але не отримує ніякого лікування та проживає в непридатних умовах. Весь догляд по утриманню та ліукванню за нею останнім часом взяла на себе її старша сестра.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів.

З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною.

Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю.

З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема, й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами 1-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов`язані поважати дитину.

За приписами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини

Згідно із ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Згідно з роз`ясненями, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Окрім цього, системний аналіз норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Водночас згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

У висновку №01-22/03 від 12.01.2023 служби у справах дітей виконавчого комітету Ланнівської сільської ради, щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 , відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що дана служба вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по відношенню до неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покладення тимчасово обов`язків піклувальника на рідну сестру ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, із висновку №73/02-1.15 від 16.01.2023 органу опіки та піклування Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що даною службою зазначено про те, що у зв`язку з неможливістю проведення вичерпної роботи з матір`ю та дитиною і недостатністю даних, які свідчили би про стан виконання ОСОБА_4 батьківських обов`язків відносно дочки, у зв`язку з чим вважали недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При вирішенні такої категорії спорів слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року, у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивачка, як на підставу позбавлення відповідачки батьківських прав, посилалась на ухилення останньою від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітньої доньки.

Натомість, матеріали справи не містять достатньо даних, які свідчили би про стан виконання ОСОБА_4 батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження їх зав`язків з сім`єю, в тому числі з матір`ю, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати розподілити на підставі ст.141 ЦПК України

Керуючись ст.ст.13, 76-78, 81, 141, 263-265, 280-282, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), треті особи -Служба у справах дітей Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області (АДРЕСА_4), Служба у справах дітей Ланнівської сільської ради Карлівського району Полтавської області (39541, Полтавська обл., Карлівський р-н, селище Ланна, вул. Миру, будинок 9) про позбавлення батьківських прав - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5) підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Заочне рішення може бути переглянуте Дзержинським міським судом Донецької області за письмовою заявою відповідача в порядку і строк, передбачені положеннями ст.284 ЦПК України.

С у д д я: О.Г.Геря