УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 463/4892/23

провадження № 61-16882ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року у справі за скаргою боржника ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Дробного Aндрія Mар`яновича,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Дробного A. M., у якій просила визнати дії державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дробного А. М. щодо відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 463/6249/16-ц, виданого 17 квітня 2023 року Личаківським районним судом м. Львова, неправомірними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 12 травня 2023 року.

Скарга мотивована тим, що 17 квітня 2023 року Личаківським районним судом м. Львова на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 463/6249/16-ц видано виконавчий лист № 463/6249/16-ц про витребування у боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_3 нежитлового приміщення загальною площею 38,9 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Постановою державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові від 12 травня 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання зазначеного виконавчого листа. Відкривши виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 463/6249/16-ц від 17 квітня 2023 року за місцем знаходження нежитлового приміщення, яке підлягає витребуванню, державний виконавець Личаківського відділу державної виконавчої служби не врахував, що нежитлове приміщення загальною площею 38,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на дату відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 вже не перебувало у власності ОСОБА_1 , а було та є власністю Територіальної громади Львівської міської ради, що підтверджується Інформаційною довідкою № 335292791 від 12 червня 2023 року. Оскільки майно не є власністю боржника, виконавчі дії з виконання виконавчого листа 463/6249/16-ц від 17 квітня 2023 року згідно частини першої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» повинні провадитись за місцем проживання, перебування, роботи боржника, яким згідно даних виконавчого листа та інших матеріалів виконавчого провадження є АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Сихівського району м. Львова. З урахуванням наведеного вважала, що дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №463/6249/16-ц, виданого 17 квітня 2023 року Личаківським районним судом м. Львова, є такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що у виконавчому листі № 463/6249/16-ц, виданому 17 квітня 2023 року Личаківським районним судом м. Львова, де боржником є ОСОБА_1 , зазначено про витребування на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлового приміщення загальною площею 38,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи, що виконавчі дії щодо витребування зазначеного нерухомого майна можливо проводити лише за адресою його розташування, а саме АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Личаківського району м. Львова, оскаржувана постанова держаного виконавця Личаківського ВДВС ЗМУ МЮ про відкриття виконавчого провадження є правомірною.

ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 25 листопада 2023 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року. Посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та постановити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої інстанції та апеляційної інстанції не враховано та не надано належної оцінки доказам.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 12 травня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 463/6249/16-ц, виданого 17 квітня 2023 року Личаківським районним судом м. Львова про витребування в ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Львівської міської ради нежитлового приміщення загальною площею 38,9 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 посилалася на те, що нежитлове приміщення загальною площею 38,9 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , станом на дату відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 вже не перебувало у її власності, а було та на сьогодні є власністю Територіальної громади Львівської міської ради, що підтверджується Інформаційною довідкою № 335292791 від 12 червня 2023 року, тому вважала, що виконавчі дії повинні провадитись за місцем проживання, перебування, роботи боржника, а саме АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Сихівського району м. Львова та відповідно територіальної юрисдикції Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Однією із засад здійснення виконавчого провадження є обов`язковість виконання судових рішень.

Згідно статті 6 Закону У країни «Про виконавче провадження» державний виконавець, зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За приписами частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Згідно з частинами першою та другою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

У спорах про витребування й повернення майна, якщо за результатами вирішення спору шляхом задоволення позову відбувається зміна належності спірного майна (зміна власника), то ці вимоги мають вартісний, грошовий вираз і носять характер майнового спору (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 905/98/20). У разі задоволення позову про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові (пункт 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). У постановах від 30 травня 2018 року та від 14 січня 2020 року у справі № 2-690/11, від 13 листопада 2019 року у справі № 314/738/15-ц, Верховний Суд дійшов висновку, що судове рішення про витребування нерухомого майна повинно виконуватись державним виконавцем в порядку пункту 3 частини першої статті 10 та статті 60 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому поняття «витребування» відповідає поняттю «вилучення та передача предметів», вказаному у пункті 3 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» у переліку заходів примусового виконання рішення.

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 369/13690/20 Верховний Суд дійшов висновку про те, що рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, вказаних у рішенні. Зазначення у судовому рішенні (виконавчому листі) про витребування майна та зобов`язання передати його власнику, не може свідчити що таке рішення підлягає виконанню як рішення немайнового характеру, оскільки його виконання передбачає вчинення виконавцем дій щодо вилучення майна у боржника і передачі його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення боржником.

У постанові від 11 листопада 2022 року у справі № 333/524/22 Верховний Суд зробив висновки, що прийняття державним чи приватним виконавцем виконавчих документів до виконання здійснюється за територіальним принципом, суть якого полягає у тому, що державний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться на території, на яку поширюються його функції, а приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність, та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України. При цьому місце виконання виконавчого документу визначається за критеріями, зазначеними у частині другій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», до яких законодавець відносить: місце проживання, перебування боржника-фізичної особи, місцезнаходження боржника-юридичної особи, місцезнаходження майна боржника.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 580/905/21 Верховний Суд дійшов висновку про те, що у разі відсутності у приватного виконавця доказів місцезнаходження майна боржника у межах виконавчого округу приватного виконавця у нього відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження та прийняття виконавчого документу до виконання за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги, у зв`язку із тим, що державний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться на території, на яку поширюються його функції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційних скарг та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційні скарги - необґрунтованими.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а касаційні скарги - необґрунтовані.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 рокуу справі за скаргою боржника ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Дробного Aндрія Mар`яновича.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук