Справа № 624/457/23
№ провадження 2/624/129/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Крапівки Т.В., за участю секретаря Лебідь Л.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Кегичівка, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника Тарасенко В.Ю. звернулась до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди у розмірі 992400,00 грн без стягнення податків та обов`язкових платежів. Крім цього просила стягнути судові витрати понесені позивачем з відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначено що 03 листопада 2018 року близько 08 год 00 хв в Харківської області, Кегичівського району, смт. Кегичівки, по вул. 1-го Травня біля буд. 47 відбулося зіткнення між локомотивом ЧМЭ 3 НОМЕР_6 під керуванням машиніста ОСОБА_3 з мопедом «Верховина» без р.н. під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок вказаної транспортної події, ОСОБА_4 загинув на місці. Електропоїзд ЧМЭ 3 № НОМЕР_5, який належить АТ «Українська залізниця» є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідачем не було забезпечено всіх можливих заходів, щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема встановлення огорож, парканів тощо, та недопущення тяжких наслідків у вигляді загибелі родича позивача на залізничному перегоні внаслідок збиття рухомим складом залізничного транспорту, що рухався. У зв`язку зі смертю свого сина внаслідок наїзду на нього рухомого складу, позивач зазнала сильних душевних та моральних страждань. Страждання полягали у порушенні її нормальної життєдіяльності, оскільки вона перебувала у близьких стосунках із сином, дуже його любила, а тому відчувала та відчуває сильний душевний біль від втрати близької їй людини. У позивача було порушено нормальний сон, їй часто сняться жахи. Позивач перебуває у стані постійного стресу. Враховуючи той факт, що втрата близької людини для позивача незворотною втратою, що спричиняла, спричиняє і буде спричиняти їй довготривалі сильні душевні страждання, тому їй спричинена суттєва моральна шкода, яка потребує відшкодуванню у грошовій формі.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 08 червня 2023 року у справі було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Не погоджуючись із позовною заявою представниками відповідача - адвокатом Прядка В.О., який діє на підставі довіреності від 09.01.2023 та адвокатом Зибуновою Ю.О., яка діє на підставі довіреності від 09.01.2023 подано відзив на позовну заяву в якому просили відмовити позивачу в задоволені позовних вимог у повному обсязі з таких підстав. Зазначили, що по факту загибелі ОСОБА_4 залізницею проведено службове розслідування, що підтверджується актом службового розслідування аварії від 12 листопада 2018 року відповідно до якого: - за свідченням локомотивної бригади, слідуючи по II головній колії станції Кегичівка під зелений вогонь локомотивного світлофору зі швидкістю 65 км/год в умовах зниженої видимості через групу вантажних вагонів, що стояли на 3 колії станції, при наближенні до пішохідного переходу через колії (з непарної сторони станції) машиніст побачив людину, яка рухалась на мопеді по наступу пішохідного переходу від колії №3 через колію № II, I. Побачивши людину, локомотивна бригада почала подавати звукові сигнали гучності, на які ОСОБА_4 не реагував. Машиніст подав звуковий сигнал великої гучності та вжив екстрене гальмування із застосуванням піску, але через недостатню тормозну відстань наїзду уникнути не вдалось; - тепловоз ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 знаходиться в задовільному технічному стані; - станція розташована в прямій дільниці колії, на площадці; - аварія сталася в денний час доби. Сигнальні вогні локомотиву були включені - травмування ОСОБА_4 сталась через грубе порушення ним п.п. 2.1-2.3, 2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України»; - вини працівників залізничного транспорту у випадку травмування ОСОБА_4 не вбачається. Відповідно до акту комісійного огляду тепловоза ЧМЕ-3 НОМЕР_6 від 03 листопада 2018 року зазначено: автогальмівне обладнання тепловоза знаходиться в справному стані та відповідає вимогам інструкцій № ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015; перевірено роботу з обох кабін сигналів великої та малої гучності, сигнали знаходяться в справному стані; перевірено з обох боків буферні фонарi та прожектори - знаходяться в справному стані; перевірено стан колісних пар та виконано контрольний обмін, параметри бандажів, гребенiв відповідають вимогам інструкцій ВНД. Отже, працівниками залізничного транспорту не були порушені правила безпеки руху або експлуатації транспорту, а також відсутні недоброякісний ремонт транспортних засобів, засобів сигналізації та зв`язку тощо, що свідчить про правомірність дій відповідача. Згідно з пунктом 3 «Правил поведінки громадян на залізничному транспорті», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1995 року № 903 особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права перебувати на залізничних коліях, крім приміщень, де знаходитися y службових приміщеннях залізниці, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою. Відповідно до пунктів 2.2 та 2.3 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо), при наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку. При наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його i, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. Згідно з пунктом 2.8 вказаних Правил забороняється переїжджати залізничні колії при закритому положенні шлагбаума або при червоному світлі світлофора та звуковому сигналі переїзної сигналізації. Так, в постанові про закриття кримінального провадження від 29 грудня 2018 року № 00001295 слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Харківській області майором поліції Коломойцем К.В. зазначено, що приблизно за 10-15 метрів раптово машиніст ОСОБА_5 побачив, що від стоячих вагонів, попереду нього зліва на право по ходу його руху по пішохідному переходу через колії рухався на мопеді «Верховині» хлопець, машиніст відразу застосував екстрене гальмування і подав звуковий сигнал великої гучності, але так як швидкість у тепловоза ЧМЕ - 3 № НОМЕР_5 була приблизно 65 км/год, вага локомотива складала 123 тони наїзду на людину запобігти не вдалось. У діях машиніста ОСОБА_5 не вбачається порушень Правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту, які перебували б у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди. Безпосередньо технічною причиною зіткнення тепловоза з мопедом ОСОБА_4 стало його перебування на залізничних коліях. Дії потерпілого ОСОБА_4 не відповідали вимогам пунктів 2.2, 2.3, 2.4, 2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України» та вчинення з порушенням пунктів Правил дорожнього руху. Саме він міг запобігти даній залізнично- транспортній пригоді виконавши вимоги вказаних нормативно - правових актів. Твердження позивача про порушення залізницею правил безпеки руху є безпідставним та спростовуються наданою ним до матеріалів справи копією постанови про закриття кримінального провадження від 29 грудня 2018 року. ОСОБА_4 загинув внаслідок зіткнення двох транспортних засобів, а тому ці правовідносини регулюються статтею 1188 ЦК України. В постанові про закриття кримінального провадження від 29 грудня 2018 року № 00001295 зазначено, що при слідуванню поїзда № НОМЕР_7 тепловоз ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 під керуванням машиніста ОСОБА_5 не створював перешкоди для руху до кінцевої зупинки, а в діях водія мопеду «Верховина» порушення правил перетину пішохідного переходу вбачається з моменту його появи на такому переході. Оскільки кінцева зупинка тепловозу ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 після виїзду на залізничну колію не створювала перешкоду для руху, то в діях машиніста тепловозу ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які з технічної точки зору знаходились у причино-наслідковому зв`язку з виникненням даної події. Загиблий ОСОБА_4 в розумінні положень частини 2 статті 1188 Цивільного кодексу України є «іншою особою», як водій одного з транспортних засобів, які взаємодіяли як джерела підвищеної небезпеки та було порушено ним Правила дорожнього руху України. Тому, на думку відповідача у відшкодуванні моральної шкоди позивачу необхідно відмовити, виходячи із застосування вимог статті 1187, частиною 2 статті 1188 ЦК України, з огляду на наявність вини лише особи, якій завдано шкоду. Машиніст тепловозу ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 хоч і став учасником зіткнення двох транспортних засобів, але його поведінка, як встановлено постановою про закриття кримінального провадження від 29 грудня 2018 року №00001295, не була протиправною. Отже, не можна вважати, що машиніст тепловозу ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 завдав шкоду позивачу у розумінні положень частини другої статті 1188 ЦК України, яка підлягає відшкодуванню. Також, в поясненнях зазначено, що безпосередньо технічною причиною зіткнення поїзда № НОМЕР_7 тепловоз ЧМЕ - 3 НОМЕР_8 з мопедом «Верховина» стало перебування саме загиблого на мопеді на залізничній колії. Запобігти даній залізнично-транспортній пригоді міг загиблий, виконавши вимоги ПДР та Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, оскільки загиблим було допущено вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП у вигляді керування транспортним засобом особою, яка не має права керування ним, що тягне за собою накладення штрафу. Посилався на те, що представник позивача не надав жодних підтверджень моральних страждань позивача, а лише зазначає, що ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну втрату сина, порушення укладу її життя та соціальних зв`язків. Зазначив, що усі обґрунтування представника позивача щодо завданої моральної шкоди у зв`язку з загибеллю сина позивачки будуються лише на великому середньомісячному доході керівника АТ «Укрзалізниця», а не на дійсних моральних стражданнях позивачки. Також, позивачем не надано розрахунку моральної шкоди, а в матеріалах справи не містяться жодні медичні висновки, рецепти чи довідки про звернення до лікарів, призначення будь - яких медичних препаратів, тощо, а відтак характер та обсяг моральних страждань позивача визначити не можливо.

14.08.2023 до суду від представника позивача Тарасенко В.Ю. надійшла відповідь на відзив. Зазначила, що твердження відповідача про наявність у загиблого умислу щодо суїциду побудовані виключно на припущеннях, не підтверджені жодними доказами, постановами у рамках кримінального провадження чи рішеннями суду про встановлення даних фактів. Посилання відповідача на відсутність його вини у кримінальному провадженні у заподіянні смерті потерпілого як на підставу звільнення його від обов`язку оплати моральної шкоди не заслуговую на увагу, так як власник джерела підвищеної небезпеки, яким є відповідач, зобов`язані відшкодовувати моральну шкоду незалежно від своєї вини. У даній справі, що розглядається зараз, застосовуються положення ст. ст. 23, 1167, 1187 ЦК України, щодо застосування яких ніяких правових висновків аналогічних тим, на які посилається позивач, у постанові Верховного Суду від 15.02.2023р. по справі № 606/1630/21, провадження № 61-6192св22 немає. При оцінці розміру моральної шкоди, зазначила, що вона посилалась на фінансовий стан відповідач та його досить суттєві фінансові можливості, а також на заробітну плату вищого керівного складу відповідача. Надавала посилання на джерела інформації, які правдиві і є у загальному доступі. При цьому вважає, що посилання відповідача у його відзиві нібито про несприятливий фінансовий стан не заслуговують на увагу, так як не підтверджені жодними доказами чи фінансовими звітами, на відміну від доказів позивача. Все, на що посилається відповідач, - це просто слова, нічим не підкріплені. Більш того, посилання на рівень доходів відповідача у період карантину не вважаю досить доречним, так як карантин - це тимчасові труднощі, вони мають мінливий характер і не можуть братись за основу. І при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди суд повинен враховувати фінансовий стан обох сторін. Просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

22.08.2023 до суду від представників відповідача АТ «Українська залізниця» надійшли заперечення на відповідь на відзив, просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Також зазначили, що ОСОБА_4 загинув внаслідок зіткнення двох транспортних засобів, а тому ці правовідносини підпадають під регулювання норми 1188 ЦК України. Відповідні пояснення з обґрунтуванням своєї правової позиції щодо правового регулювання спірних правовідносин в межах цієї судової справи були докладно наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву та зводились загалом до того, що відповідно до пункту другого частини першої статті 1188 ЦК України за наявності вини лише особи, якій завдано шкоду внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, така шкода їй не відшкодовується. А отже, у відшкодуванні моральної шкоди позивачу необхідно відмовити, відповідно до вимог статті 1187, частини 2 статті 1188 ЦК України, так як наявна вина лише особи, якій завдано шкоду. Практика Верховного суду України, наведена представником позивача в поясненнях, не є тотожною предмету спору у справі № 624/457/23 та не містить ознак аналогічності правовідносин, а відтак, посилання на дані норми, приведені представником позивача є необґрунтованими.

15.09.2023 до суду від представників відповідача надійшли письмові пояснення (у порядку ст. 43 ЦПК України) в яких зазначено, що відповідно до пояснень машиніста ОСОБА_3 та помічника машиніста ОСОБА_6 під час руху локомотивом ЧМЕ - 3 № НОМЕР_5 потягом НОМЕР_7, рухався зі швидкістю 65 км/год по станції «Кегичівка» з боку м. Красноград в напрямку смт. Сахновщини, на вулиці було світло, погода була суха і рухаючись по 2-му головному шляху під`їжджаючи до пішохідного переходу приблизно за 10-15 метрів раптово машиніст побачив, що від стоячих вагонів, попереду нього зліва направо по ходу його руху по пішохідному переходу через колії рухався на мопеді «Верховині» хлопець, машиніст відразу застосував екстрене гальмування і подав звуковий сигнал великої гучності, але хлопець продовжував рух на мопеді, внаслідок чого наїзду на нього запобігти не вдалось. В постанові про закриття кримінального провадження від 29.12.2018 № 00001295 зазначено, що при слідуванні поїзда № НОМЕР_7 тепловоз ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 під керуванням машиніста ОСОБА_5 не створював перешкоди для руху до кінцевої зупинки. У діях машиніста ОСОБА_5 не вбачається порушень Правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту. Машиніст тепловозу ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 хоч і став учасником зіткнення двох транспортних засобів, але його поведінка, як встановлено постановою про закриття кримінального провадження від 29.12.2018 № 00001295, не була протиправною. Безпосередньо технічною причиною зіткнення поїзда № НОМЕР_7 тепловоз ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 з мопедом «Верховина» стало перебування саме загиблого ОСОБА_4 на мопеді «Верховина» на залізничній колії. Запобігти даній залізнично-транспортній пригоді міг загиблий ОСОБА_4 , виконавши вимоги Правил дорожнього руху та Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Зазначили, що ОСОБА_4 загинув внаслідок зіткнення двох транспортних засобів, а тому ці правовідносини регулюються статтею 1188 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на зальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоду, вона їй не відшкодовується, 3) за наявності вини всіх осіб, діяльність яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Представником відповідача було отримано відповідь на адвокатський запит від 23.08.2023 Головного сервісного центру МВС, яким було повідомлено, що станом на 22.08.2023 в Єдиному державному реєстрі МВС відсутня інформація про видачу посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В протоколі допиту свідка від 07.11.2018 ОСОБА_7 повідомив, що в його сина був мопед «Верховина», на якому він постійно їздив, прав на керування транспортним засобом у нього не було. Таким чином, загиблим ОСОБА_4 було порушено Правила дорожнього руху, так як рух на мопеді на тротуарах і пішохідних доріжках заборонено. Тому, на думку відповідача у відшкодуванні моральної шкоди позивачу необхідно відмовити, виходячи із застосування вимог статті 1187, частиною 2 статті 1188 ЦК України, з огляду на наявність вини лише особи, якій завдано шкоду.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Кегичівського районного суду від 08 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначене на 28 червня 2023 року.

Ухвалою Кегичівського районного суду від 19 червня 2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Тарасенко В.Ю. про проведення судового розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Ухвалою Кегичівського районного суду від 23 червня 2023 року клопотання представника відповідача, адвоката Зибунової Ю.О. про проведення судового розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

29 червня 2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про витребування доказів у справі.

14 серпня 2023 року до суду від представника позивача надійшло заперечення на клопотання відповідача про витребування доказів.

Ухвалою Кегичівського районного суду від 29 вересня 2023 року клопотання представника відповідача, адвоката Пономаренко М.А. про проведення судового розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

05 жовтня 2023 року ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області закрито підготовче судове засідання та справа призначена до судового розгляду по суті на 02 листопада 2023 року. Задоволено клопотання представника відповідача щодо відмовили від задоволення клопотання про витребування доказів в зв`язку з самостійним їх отриманням та долучені докази до матеріалів справи.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила.

Представник позивача Тарасенко В.Ю. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, пославшись на доводи та факти викладені в позовній заяві та відповіді на відзив.

У судовому засіданні представник відповідача Пономаренко М.А. позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив та додаткових поясненнях. Додатково вказала, що у діях машиніста не було вини, про що свідчить постанова про закриття кримінального провадження, загиблий був винний оскільки порушив ПДР, не мав права на керування мопедом та порушив вимоги правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Фактичні обставини, встановлені судом.

В судовому засіданні встановлено, що 03 листопада 2018 року стала транспортна пригода, а саме ІНФОРМАЦІЯ_7, близько о 08.00, в АДРЕСА_1 відбулося зіткнення між локомотивом ЧМЭ 3 № НОМЕР_5 під керуванням машиніста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з мопедом «Верховина» без р.н. під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок чого ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких загинув на місці пригоди.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 07.11.2018, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 20 років, яке було видане на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 12-17/229-КРт/18 від 05.11.2018, в якому зазначена причина смерті - несумісне з життям травма з розтрощенням голови.

У висновку судово-медичної експертизи № 12-17/229-КПт/18 від 05 листопада 2018 року зазначений характер травм померлого, який чітко свідчить про характер травм від наїзду електропотягу, та зазначений висновок, що смерть ОСОБА_4 настала внаслідок несумісної з життям травми з розтрощенням голови. Про що свідчать дані обставини події-був травмований поїздом, коли їхав на мопеді. При судово-медичній експертизі трупа тілесні ушкодження прижиттєві та могли утворитися від ударної дії з великою силою тупих твердих предметів, якими могли бути частини локомотиву одномоментно або у близький проміжок часу друг за другом, в момент коли ОСОБА_4 знаходився в якості водія мопеду, первинний удар був у праву поверхню тіла, від чого утворились ушкодження голови, правої половини тіла, внутрішніх органів, після чого виникло падіння на розпростерту площу з утворенням саднин обличчя, тулуба, нижніх кінцівок. Між отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_4 та настання смерті мається причинний зв`язок. На момент смерті ОСОБА_4 був тверезий, про що свідчать дані судово-токсикологічній експертизи - в крові трупа ОСОБА_4 етиловий та інші спирти не виявлені.

Згідно до постанови слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП в Харківській області від 29.12.2018 про закриття кримінального провадження № 0001295 від 03 листопада 2018 року, під час досудового розслідування встановлено докази, які свідчать про відсутність в діянні машиніста ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 276 КК України. В даній постанові зазначено, що дії потерпілого ОСОБА_4 не відповідали вимогам пунктів 2.2, 2.3, 2.4, 2.6 Правил безпеки громадян. Запобігти даній залізнично-транспортній пригоді міг ОСОБА_4 , виконавши вимогу 2.3 Правил безпеки громадян. А в діях машиніста ОСОБА_5 не вбачається порушень Правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту, які перебували б у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, та відповідно ознак складу злочину передбаченого ст. 276 КК України.

Під час проведення досудового розслідування був проведений допит свідка ОСОБА_3 , що підтверджується протоколом допиту свідка від 15.11.2018, який був досліджений в судовому засіданні, який пояснив, що 03.11.2018 о 03-45 на станції «Красноград» разом з помічником машиніста ОСОБА_6 заступив на свою зміну, пройшов медичну комісію, де знаходився в тверезому стані, ознайомився з наказами, отримав маршрутний лист і прийняв локомотив ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 і поїхав на станцію «Зачепилівку», де йому підчепили потяг № НОМЕР_9 з 5 пасажирськими вагонами сполученням «Зачепиліка-Харків» і він слідував до станції «Красноград». Коли приїхав на станцію «Красноград», то відчепився від складу і залишив потяг на 9-му шляху і переїхав на 6 колію станції «Красноград», а до потягу під`їхав електровоз для подальшого проходження на станції «Харків-Пас». На станції «Красноград» машиніст ОСОБА_3 від чергового по цій станції отримав команду відправиться на станцію «Лозова» без вагонів для проходження ТО-2 і йому присвоїли номер потягу НОМЕР_7. Виїхав зі станції «Красноград» з 6-го шляху при проходженні станції «Кегичівка» в момент його руху приблизно о 08-00 03.11.2018 коли він керував технічно справним локомотивом ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 потяг № НОМЕР_7 і рухався зі швидкістю 65 км/год по станції «Кегичівка» з боку м. Красноград в напрямку смт. Сахновщина, на вулиці було світло, погода була суха і рухаючись по 2-му головному шляху під`їжджаючи до пішохідного переходу зліва від нього по ходу його руху на 3-му шляху між пішохідним переходом стояли вантажні вагони, які перекривали йому огляд з лівого боку руху, та приблизно за 10-15 метрів раптово побачив, що від цих стоячих вагонів, попереду нього зліва на право по ходу його руху по пішохідному переходу через колії швидко рухався на мопеді «Верховина» хлопець без пасажирів і він відразу застосував екстрене гальмування при цьому подав гучний звуковий сигнал. Потім помітив, що водій-хлопець відразу додав швидкості і від його заднього колеса пішов дим, він хотів проскочити перед локомотивом, яким він керував, але так як швидкість у потягу була приблизно 65 км/год, вага локомотива складала 123 тонни і відстань з моменту коли він побачив машиніста і додав газу, щоб проскочити повз потягу складала приблизно 2-3 метра, то він вже нічого не міг зробити, бо його локомотив навіть при екстреному гальмуванні рухався по інерції і відразу моментально не може зупинитись. Він бачив, як своєю передньою правою частиною в районі заднього бруса був здійснений удар об мопед на якому сидів хлопець і мопед з хлопцем відкинуло вперед приблизно на 50 метрів. З моменту його гальмування до моменту зупинення відстань склала приблизно 450 метрів. Після зупинки локомотива по радіостанції він відразу передав про те, що трапилося черговому станції «Кегичівка» для виклику карети швидкої допомоги і дав вказівку своєму помічнику машиніста ОСОБА_6 , щоб він вийшов з локомотива і пішов на місце, де трапилась подія і подивився, чи живий хлопець, а він залишився в локомотиві, так як залишати одночасно з помічником машиніста локомотива заборонено. Після приходу помічника в кабіну локомотива йому стало відомо, що хлопець помер на місці події і приблизно через 5-10 хвилин приїхала карета швидкої допомоги. Після чого він залишив в локомотиві помічника, а сам пішов на місце події, де вже були лікарі швидкої допомоги, які констатували смерть хлопця. Через деякий час приїхали працівники поліції.

Аналогічні пояснення під час проведення досудового розслідування, які були дослідженні в судовому засіданні, були надані помічником машиніста ОСОБА_6 , що підтверджується копією протоколу допиту свідка від 15.11.2018.

Згідно наданий в ході досудового розслідування пояснень свідка ОСОБА_7 вбачається, що він претензій стосовно загибелі сина ОСОБА_4 ні до кого не має, що підтверджується, дослідженими в судовому засіданні заявою від 07.11.2018 та протоколом допиту свідка від 07.11.2018. Також відповідно до даного протоколу ОСОБА_7 повідомив, що в його сина був мопед «Верховина» на якому він постійно їздив, права на керування транспортним засобом у нього не було. 03.11.2018 його син проснувся приблизно о 07-50 годині та почав збиратися на підробіток, але в зв`язку з тим, що він проспав та йому потрібно було з`явитися на підробіток о 08-00 годині, він вдягся, сів на мопед та поїхав на роботу. Приблизно о 09-00 годині цього ж дня йому на мобільний телефон зателефонувала дружина та повідомила про те, що сина вже немає в живих, а саме що його збив потяг на залізничному пішохідного переході. Зазначив, що син завжди був обережний за кермом, спиртні напої не вживав, займався спортом.

Згідно акту службового розслідування аварії від 12 листопада 2018 року, висновок: випадок травмування ОСОБА_4 стався через грубе порушення ним п.п. 2.1-2.3,2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України» зі змінами та доповненнями, затверджених наказом МТУ від 22 листопада 2007 року №1059. Тепловоз ЧМЕ-3 НОМЕР_6 знаходиться в задовільному технічному стані. Станція розташована в прямій дільниці колії, на площадці. Вини працівників залізничного транспорту у випадку травмування ОСОБА_4 не вбачають.

Протоколом оперативної наради при начальнику локомотивного депо Лозова від 05.11.2018 ухвалено, що в затримці поїзда № НОМЕР_7 в добу 03.11.2018 по ст. Кегичівка РФ «Південна залізниця» вини працівників локомотивного депо Лозова немає. Причиною затримки встановлено виникнення нестандартної ситуації - застосування екстреного гальмування для запобігання наїзду на мопед, водій якого через особисту неуважність та в порушення вимог п. 20.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року - а саме «водії транспортних засобів можуть перетинати залізничні колії лише на залізничних переїздах» під`їжджаючи до пішохідного переходу через колії, відволікся від керування транспортним засобом, не переконався в тому, що до переходу наближається поїзд, та не зупинився у встановленому місці для пропуску поїзда, що наближається і виїхав на пішохідних перехід через залізничну колію по ст. Кегичівка, чим створив аварійну ситуацію.

Відповідно до акту комісійного огляду Локомотивним депо ТЧ-9 Лозова тепловоза ЧМЕЗт-НОМЕР_5 від 03.11.2018 встановлено: - автогальмівне обладнання тепловоза перевірено, знаходиться в справному стані та відповідає вимогам інструкцій №ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015; - перевірено роботу з обох кабін сигналів великої та малої гучності, сигнали знаходяться в справному стані; - перевірено з обох боків буферні фон арі та прожектори - знаходяться в справному стані; - перевірено стан колісних пар та виконано контрольний обмір, параметри бандажів, гребенів відповідають вимогам інструкції ВНД; - наявні сліди сколу фарби від ударів на поверхні заднього буферного щита з права по ходу руху тепловоза. Інших пошкоджень не має. Тепловоз технічно справний відповідає вимогам ПТЕ, після проведення планового ТО-2 буде виданий в експлуатацію.

Відповідно відповіді на адвокатський запит від 23 серпня 2023 року №31/1399АЗ-18448-2023 Головного сервісного центру МВС, яким було повідомлено, що станом на 22 серпня 2023 року в ЄДР МВС відсутня інформація про видачу посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач є матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кегичівського районного управління юстиції у Харківській області.

Як вбачається з довідок, наданих Кегичівською селищною радою Харківської області за № 10-08/16 та № 10-08/17 від 25.05.2023 ОСОБА_4 станом на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та разом з ним були зареєстровані наступні особи: мати ОСОБА_1 , 1976 року народження та сестра ОСОБА_9 , 2005 року народження.

Також в судовому засіданні досліджено копію витягу із звіту рахункової палати, затвердженого рішенням Рахункової палати від 23 листопада 2021 року № 30-02.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить суд, та їх нормативно-правове обґрунтування.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Щодо кваліфікації діяльності, пов`язаної з використанням мопеда, як джерела підвищеної небезпеки.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Перелік видів діяльності, що створює підвищену небезпеку, який наведений у частині першій статті 1187 ЦК України, не вичерпний (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Тлумачення статті 1187 ЦК України свідчить, що:

джерелом підвищеної небезпеки слід вважати діяльність, що здійснюється з тим чи іншим залученням/використанням предметів матеріального світу та/або природних (фізичних) процесів, які за певних умов часу та місця в силу своїх якісних та кількісних характеристик об`єктивно створюють в процесі володіння ними (незалежно від факту їх експлуатації) підвищену порівняно із звичайними життєвими обставинами небезпеку завдання шкоди;

Відповідно до п.1.10 ПДР України, затверджених постановою КМУ № 1360 від 10.10.2001 року мопед є двоколісним транспортним засобом, що має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт, тобто є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні статті 1187 ЦК України, оскільки для переміщення особи, як учасника дорожнього руху приводиться в рух за допомогою встановленого на ньому двигуна або електричного двигуна;

для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням мопеда, його характеристика як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.

Так, в судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 03 листопада 2018 року відбулася залізнично-транспортна пригода за участі електропотягу під керуванням машиніста ОСОБА_3 та мопеда «Верховина» під керуванням ОСОБА_4 ;

Дана пригода сталася внаслідок руху обох зазначених транспортних засобів, мопед використовувався для перевезення водія, а тому наявні підстави для кваліфікації діяльності, пов`язаної з використанням мопеда під керуванням ОСОБА_4 , як джерела підвищеної небезпеки.

Щодо загальних положень законодавства про відшкодування моральної шкоди, завданої наслідками ДТП.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18).

Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості. Таким чином, закон зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі, якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1167 ЦК України).

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли, на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Отже, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1167 ЦК України, тому за загальним правилом перевага у вирішенні вказаного спору мала б надаватися спеціальним нормам.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.

Водночас суд не вбачає наявності підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди на підставі положень статей 1167, 1168 ЦК України.

Щодо застосування положень статті 1167, 1168 ЦК України

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається.

Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає і за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Слід зауважити, що спричинення шкоди відбулося не з вини відповідача, однак це не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Матеріали справи не містять обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого.

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Так, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що обов`язковою підставою для відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є також встановлення судом факту протиправності дії заподіювача шкоди.

В судовому засіданні не встановлено, що поведінка машиніста локомотива ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 ОСОБА_3 , як учасника ДТП, була протиправною.

Таким чином, за відсутності встановленого факту протиправності дій ОСОБА_3 , як учасника ДТП та наявності невідповідності дій лише в діях іншого учасника ДТП, як джерела підвищеної небезпеки - померлого ОСОБА_4 , відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення із відповідача відшкодування моральної шкоди, заданої смертю ОСОБА_4 , на підставі статей 1167, 1168 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 606/1630/21 (провадження № 61-6192св22).

Але у даній справі норми частини другої статті 1188 ЦК України застосуванню не підлягають з огляду на таке.

Щодо застосування положень статті 1188 ЦК України

Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з частиною другою статті 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкода може бути завдана як власникам (володільцям), наприклад, транспортних засобів, так і третім особам, зокрема пасажирам, пішоходам. Особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені у частині першій статті 1188 ЦК України, а особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки третім особам, - частиною другою цієї статті.

Припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний за таких умов: 1) відбулася взаємодія джерел підвищеної небезпеки; 2) потерпілим від неї є інша особа, ніж власники (володільці), наприклад, транспортних засобів; 3) ці власники (володільці) завдали шкоди потерпілому спільно, тобто поведінка кожного із них була неправомірною (зокрема, у разі порушення кожним певних ПДР, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі).

Тобто встановлення неправомірності діяння кожного з власників (володільців), які спільно завдали шкоди третій особі внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, достатньо для покладення на цих власників (володільців) солідарного обов`язку з відшкодування шкоди. Тоді їхня вина у завданій потерпілому шкоді не має значення, і вони зобов`язані відшкодувати цю шкоду незалежно від такої вини.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (пункти 36-41, 55.1).

Так, в судовому засіданні встановлено, що 03 листопада 2018 року сталася транспортна пригода, а саме 03.11.2018, близько о 08.00, в Харківській області, Кегичівському районі, смт. Кегичівка, по вул. Першого Травня біля буд. 47 відбулося зіткнення між локомотивом ЧМЭ 3 № НОМЕР_5 під керуванням машиніста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з мопедом «Верховина» без р.н. під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внаслідок даної пригоди ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких загинув на місці пригоди.

Машиніст локомотиву ЧМЕ 3 № НОМЕР_5 ОСОБА_3 , хоч і став учасником даної пригоди, але його поведінка, як встановлено не була протиправною, а сталася лише з вини іншого учасника, як джерела підвищеної небезпеки - померлого ОСОБА_4 , що підтверджується постановою Головного управління Національної поліції в Харківській області від 29.12.2018 про закриття кримінального провадження.

Отже, не можна вважати, що машиніст локомотиву ЧМЕ 3 № НОМЕР_5 ОСОБА_3 завдав позивачці шкоду у розмінні положень частини другої статті 1188 ЦК України, про що зазначає представник відповідача у відзиві та письмових поясненнях, яка підлягає відшкодуванню, оскільки у позовній заяві позивач ОСОБА_1 ставить питання лише про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю сина ОСОБА_4 , спричиненою джерелом підвищеної небезпеки.

Тому до вказаних обставин, суд вважає, що повинна бути застосована частина перша ст. 1188 ЦК України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із засобів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.

Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Так, дана позовна вимога обґрунтована тим, що 03 листопада 2018 року відбулося зіткнення між локомотивом ЧМЕ 3 НОМЕР_6 під керуванням машиніста ОСОБА_3 з мопедом «Верховина» без р.н. під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок вказаної транспортної події, ОСОБА_4 загинув на місці. Електропоїзд ЧМЕ 3 № НОМЕР_5, який належить АТ «Українська залізниця» є джерелом підвищеної небезпеки. Враховуючи той факт, що втрата близької людини для позивача незворотною втратою, що спричиняла, спричиняє і буде спричиняти їй довготривалі сильні душевні страждання, тому їй спричинена суттєва моральна шкода, яка потребує відшкодуванню у грошовій формі.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю. Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateosv. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbataniv. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. theUnitedKingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (OlujicvCroatia), №22330/05, п. 77).

Так, позивачем та її представником, належними та допустимими доказами не підтверджено наявність порушеного права та не спростовані доводи представника відповідача, щодо відсутності противправних дій у машиніста локомотива ЧМЕ-3 № НОМЕР_5 ОСОБА_3 , а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Позивач при зверненні до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, була звільнена від сплати судового збору, тому суд вважає за необхідне компенсувати судові витрати за рахунок держави.

В позовній заяві позивачем було заявлено, що витрати позивача на відправку поштової кореспонденції становить близько 300 гривень, але ніяких доказів в підтвердження даних витрат до суду надано не було.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 12, 76, 78, 81, 95, 141, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 11 грудня 2023 року.

Повне найменування (ім`я) сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка м. Дружківка, Донецької області, паспорт НОМЕР_3 , орган, що видав 6341, дата видачі 14.09.2020, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Представник позивача: Тарасенко Віра Юріївна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2775 від 23.04.2019, адреса для листування: 61052, м. Харків, вул. Слов`янська, буд. 3, кімн. 407,

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, , в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», місцезнаходження: 61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7, код ЄДРПОУ філії 40081216,

Представник відповідача: Зибунова Юлія Олександрівна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 4054 від 29.06.2022, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Представник відповідача: Пономаренко Марина Анатоліївна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2324 від 02.10.2018, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Суддя Т.В. Крапівка