ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7894/23 Справа № 207/1503/23 Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніппропетровської області від 15 травня 2023 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НУМІС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу (суддя першої інстанції Погребняк Т.Ю)

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року позивач Товариство з обмеженою відповдальністю «НУМІС» звернулось до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу, в якому просило стягнути з відповідача на користь Товариства відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 69005,95 грн та стягнути судовий збір у розмірі 4026 грн.

Рішення Баглійського районного суду м. Дінпродзержинська Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «НУМІС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НУМІС» завдану шкоду у порядку регресу у сумі 69005 гривень 95 копійок, судові витрати 4026 гривень 00 копійок.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та вказує, що не повинен відшкодовувати спричинену внаслідок ДТП матеріальну шкоду, оскільки на момент ДТП перебував з позивачем у трудових відносинах.

Вказує, що завдану шкоду потрібне відшкодовувати власник транспортного засобу.

Також зазначає, що судом першої інстанції було стягнуто судовий збір у більшому розмірі ніж встановленом Законом.

ОСОБА_1 просив рішення Баглійського районного сду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Від представника ТОВ «НУМІС» Саніної Т.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням вимог чинного законодавства, просила залишити його без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить, 69005,95 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (2481 х 100 = 248100), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працював на підприємстві ТОВ «НУМІС» водієм автомобіля БАЗ Т713.10, державний номерний знак НОМЕР_1 з 01 липня 2022 року, згідно наказу №4-кн від 30 червня 2022 року (а.с. 6).

31 серпня 2022 року о 10 годині 56 хвилин, біля буд. 21-а по вул. Павлова у м. Дніпрі, з вини відповідача відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме: відповідач під час виникнення небезпеки для руху та перешкоди, яку він об`єктивно був спроможний виявити, негайно не вчинив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого здійснив наїзд на транспортний засіб Hyundai Sonata, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який зупинився попереду, після чого останній під некерованим рухом здійснив наїзд на транспортний засіб Volkswagen Passat сс, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , який зупинився попереду. При дорожньо-транспортній пригоді автомобілям завдано механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2022 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 10).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

13 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_1 звільнений з посади водія автотранспортних засобів ТОВ «НУМІС» за власним бажанням, наказ №310-кн (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ «НУМІС» здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_2 у розмірі 69005 гривень 95 копійок, а тому дана сума підлягає відшкодуванню з відповідача на корсить позивача.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо винна особа - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Згідно ст. 134 КЗпП України Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Як було встановлно матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, що на час скоєння ДТП відповідач перебував з позивачем у трудових відносинах.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2022 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 10).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно платіжного доручення № 228 від 02.11.2022 року позивач ТОВ «НУМІС» у добровільному порядку сплатила потерпілому у ДТП ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 69005,95 грн (а.с.13).

У відповідності до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого страхового відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Велика Палата Верховного Суду у справі №426/16825/16-ц, у постанові від 05.12.2018 зазначає, що аналіз норм ст. 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуюче викладене апеляційний суд вважає,що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, стягнувши в порядку регресу суму з відповідача на користь позивача, оскільки як було встановлно судом, у скоєному ДТП винен ОСОБА_1 , власником транспортного засобу який керував відповідач є ТОВ «НУМІС», який в свою чергу відшкодував ОСОБА_2 різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а тому позивач в даному випадку має право стягнути сплачену суму з відповідача у порядку регресу, що передбачено чинним законодавсвтом та судової практикою Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі, що на момент ДТП відповідач з позивачем перебував у трудових відносинах, а тому не повинен відшкодовувати спричинену шкоду є безпідставними, оскільки в меджах даної справи не стягується шкода з відповідач на користь потерпілого у ДТП ОСОБА_4 , а відшкодовується сплачена сума позивачем за ДТП у порядку регресу.

Доводи апеляційної скарги, що з відповідачем договір про матеріальну відповідальність не укладався, спростовується матеріалами справи, а саме договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.07.2022 року, яким було укладено між ТОВ «НУМІС» та ОСОБА_1 .

У п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» зазначено, що за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року № 2710-ІХ прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2684 гривень.

У п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» зазначено, що за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року № 2710-ІХ прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2684 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що ціна позову у даній справі становить 69005,95 грн, сума, яка підлягала сплати при поданні позовної заяви становить 2684 грн, позивачем було на власний розсуд сплачено 4026 грн.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено повністю та сума, яка підлягала сплати при поданні позовної заяви становить 2684 грн, то апеляційний суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства.

Також слід зазначити, що ТОВ «НУМІС» не позбавлено права звернутись до суду із заявою про повернення надмірної частини сплаченого судового збору.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року пілягає зміні в частині стягнення судового збору з відповідача на користь позивача з 4026 грн до 2684 грн, в іншій частині рішення слід залишит без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Керуючись статтями 259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніппропетровської області від 15 травня 2023 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НУМІС» судовий збір у розмірі 2684,00 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська