П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з ОСОБА_3 відшкодування внаслідок залиття квартири у розмірі 110 600 грн., з яких: 55 800 грн. - майнова шкода; 50 000 грн. - моральна шкода; 4 800 грн. - витрати на проведення будівельно-технічного експертного дослідження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 . 28 липня 2020 року позивачем виявлено залиття зазначеної квартири. Внаслідок залиття квартири позивачу було завдано матеріальної шкоди, що підтверджено актом від 28 липня 2020 року, складеним комісією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», відповідно до якого причиною залиття зі слів мешканки квартири № 111 є незакритий кран біде. Відповідач ОСОБА_3 є власником квартири № 111 . Відповідно до висновку про вартість, розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири позивача, становить 55 800 грн. Вартість послуг оцінювача шкоди становить 4 800 грн., що сплачена позивачем. Відповідачем у позасудовому порядку не відшкодовано позивачу матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття, тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду. Позивач вважає, що крім матеріальної шкоди їй завдано моральну шкоду, яка пов`язана з тим, що внаслідок значного психічного впливу обставин, пов`язаних із залиттям квартири, вона зазнала душевних страждань, які полягають у хвилюваннях через збитки, завдані її майну, тому позивач вимушена витрачати час на проведення обстеження квартири, для з`ясування розміру завданої матеріальної шкоди, звертатись з позовом до суду з приводу захисту її прав та інтересів як власника житла, тому позивач оцінює завдану їй моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Доповнено рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 36 162 грн.

В іншій частині заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі позивач також просить скасувати додаткове рішення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що апелянт звернулась до КП «Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», яким було проведено комісійне обстеження квартири з метою виявлення причин і розміру заподіяної шкоди. Завдана шкода підтверджується зокрема копією звіту по аварійній заявці №6552377, наданого на адвокатський запит КП «Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» - відповідно до якої працівники АВР Дніпровського району о 16:03 год. почали та о 18:13 год. 27 липня 2020 року закінчили ліквідовувати течію в квартирі №111 (яка належить на праві власності відповідачу), причина аварійної ситуації зазначена в квартирі №111 вирвало шланг на біде, перекрили хвп. та гпв. на біде. Під час дослідження доказів в судовому засіданні, представник позивача та позивач звертали увагу суду на даний документ, оскільки дана інформація свідчить, що залиття сталось саме з квартири №111 , безпосередніми свідками були відповідні працівники, які надали звіт про аварійну ситуацію і на власні очі бачили причину залиття та усували її наслідки. Належно оцінивши цей доказ суд встановив би, що залиття сталось саме з вини відповідача, оскільки вона належним чином не утримувала квартиру належну їй на праві приватної власності. Крім того, завдання шкоди підтверджується копією Акту по факту залиття від 28 липня 2020 року складеного КП «Керуючою компанією з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва». Судом не враховано, що позивачем зазначалось про відсутність біде і наявність шлангу, не досліджені відповідні фотографії, не врахована інформація аварійної диспетчерської служби, згідно якої саме шланг біде перекривався, а про наявність біде ніхто і не згадував. Окрім того, судом проігноровано положення ст. 319, 322 ЦК України. При цьому, врахування судом технічного паспорту на квартиру №111 , як доказу наявності чи відсутності біде або шлангу біде в цій квартирі є недопустимим, оскільки даний доказ не містить і не може містити відповідної інформації. Крім того, позивачем було наголошено суду, що по факту ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» не мав права посвідчувати звіт, а не проводити відповідну експертну оцінку, скільки дія кваліфікаційного сертифікату відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єкта архітектури серії АР №010872 від 24 квітня 2015 року ОСОБА_6 та кваліфікаційного свідоцтва оцінювача серії МФ №6 від 03 лютого 2018 року ОСОБА_7 станом на проведення відповідного експертного дослідження були діючими. Саме тому позивачем було ініційоване витребування матеріалів від ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки», які були зібрані відповідними особами для здійснення відповідної оцінки саме для того, щоб експерт врахував їх при проведені повторної експертизи, оскільки пройшов вже тривалий час після залиття, а позивач здійснила ремонт, тому що в її квартирі проживати було неможливо. Однак, невідомо чому експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз складено Висновок експерта без врахування даних матеріалів. Щодо ухвалення судом додаткового рішення, позивач вказує, що заява була підготовлена для подання до суду 05 червня 2023 року і містить вихідний номер 05/06/2023, однак згідно вхідного номеру та дати прийняття, до суду заява була подана лише 15 червня 2023 року за вх. № 28917, що говорить про те, що представник відповідача знала про оголошене рішення, заздалегідь підготувала заяву, однак, подана вона була з пропущенням встановленого законодавством п`ятиденного терміну і про поновлення таких строків представник відповідача не просить, а тим паче не обґрунтовує поважність пропущення таких строків. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та самої заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, повноваження адвокатів підтверджені відповідними ордерами, однак, жодних договорів на надання послуг від імені адвокатського об`єднання до справи не долучено. Як вбачається з додатків долучених до заяви, а саме Договору про надання правової допомоги від 23 жовтня 2020 року, Акту надання послуг від 23 жовтня 2020 року та платіжних доручень, представником відповідача не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, що унеможливлює визначення співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката у порядку визначеному ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Окрім цього, не зазначено детального переліку послуг, витраченого реального часу (зазначений лише номінальний) та витрат понесених адвокатом під час надання правової допомоги. Позивач також вказує, що представником відповідача поданий попередньо оцінений розмір витрат пов`язаний з розглядом справи у 15 000 грн. абсолютно безпідставно і нічим не обґрунтовано, не зазначено з чого вирахувана ця сума. Окрім того, враховуючи, що справа фактично була розглянута за 1 засідання 01 червня 2023 року без присутності представника відповідача та самого відповідача, збільшення розміру судових витрат до 36 368 грн. 50 коп. є абсолютно необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що суд критично оцінив висновки директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», викладені ним в листі від 05 жовтня 2022 року, оскільки не зазначено, якою особою встановлено зазначену ним причину залиття, яким документом підтверджено такий висновок, та такий документ не долучено до матеріалів справи, тому вказана причина залиття є припущенням, яке не може бути прийняте судом в якості доказової бази в розрізі даного спору. Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку та законно виніс рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що саме відповідач завдала позивачу шкоду. В Акті про залиття квартири від 28 липня 2020 року не вказано винну особу, причина залиття вказана у висновку зі слів невідомої особи. У висновку вказано як причину - незакритий кран неіснуючого біде; обстеження квартири відповідача не проводилось, як і квартир, які знаходяться над нею. Таким чином, наявність протиправних дій і вини відповідача є лише припущенням членів комісії та не чим не підтверджено. Крім того, позивач до закінчення розгляду справи зробила ремонт в квартирі, чим унеможливила встановлення вартості ремонтно-будівельних робіт та ремонтно-відновлювальних робіт експертним шляхом. Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 17441/21-43 від 09 червня 2022 року був прийнятий судом як належний доказ, оскільки експертиза була проведена законно та згідно інструкції. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Але позивач, яка не погоджувалась з висновками експертизи, до суду з клопотанням про проведення повторної експертизи не зверталась. Таким чином, відсутня майнова шкода, так як її розмір не можна визначити. Матеріали справи не містять наявних доказів на підтвердження того факту, що саме відповідач є особою, якою заподіяно шкоду позивачу внаслідок залиття її квартири, що саме дії відповідача були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина відповідача. Позивачем не надано доказів на підтвердження факту моральних страждань або втрат немайнового характеру, не підтверджено розміру майнової шкоди, тому суд правомірно відмовив у задоволенні позову. Крім того, позивач помилково вважає, що стороною відповідача був порушений строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення. Відповідачем дана заява була надіслана до суду поштою 05 червня 2023 року, а суд отримав її 15 червня 2023 року, тому дата подачі і дата отримання не співпадають, на підтвердження даної обставини в матеріалах справи є опис цінного повідомлення 102) зі штампом відправлення 05 червня 2023 року. Слід зауважити, що стороною позивача при розгляді справи в суді першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги не подавалося. Відтак, проаналізувавши усі надані докази, суд прийшов до висновку та правомірно присудив до стягнення з позивача на користь відповідача понесені та документально підтверджені витрати на правничу допомогу у розмірі 36 162 грн., які є об`єктивною сумою витрат щодо обсягу наданих адвокатом послуг та складності розглянутої справи. Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не можуть бути прийнятими до уваги. Апеляційна скарга є необґрунтованою, недоведеною, а викладені у ній вимоги - надуманими та такими, що не відповідають передбаченим чинним законодавством способами захисту цивільного права або інтересу, а також не знаходять свого відображення у матеріалах цивільної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 43,10 кв.м., на праві приватної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , що підтверджено Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва від 25 грудня 1998 року (Том 1, а.с. 9, 10)

Згідно Акту про залиття, складеного комісією ЖЕД № 411 від 28 липня 2020 року, при обстеженні квартири АДРЕСА_1 виявлено сліди від залиття в спальні, коридорі, кладовій, туалеті та кухні; причиною залиття квартири № 107 зі слів мешканки квартири № 111 є незакритий кран на біде (Том 1, а.с. 12).

Відповідно до листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 05 жовтня 2022 року № 103/45-2500, згідно інформації, наданої організацією оперативно-диспетчерського обслуговування в сфері житлово-комунальних послуг «ГородОК» 27 липня 2020 року о 17.04 год. в телефонному режимі було зафіксовано заявку споживача № 6552377, зі слів заявника відбулось залиття за адресою: АДРЕСА_4 , працівниками аварійної служби здійснено виїзд за вказаною адресою. За результатами звернення щодо залиття працівниками аварійної служби було перекрито холодне та гаряче водопостачання на біде, залиття відбулось внаслідок прориву шлангу на біде в квартирі № 111 за вищевказаною адресою (Том 1, а.с. 223, 224, 225).

За даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 серпня 2020 року, власником квартири АДРЕСА_5 є ОСОБА_3 , якою набуто право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2013 року. (Том 1, а.с. 13)

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, матеріали справи не містять достатні та належні докази на підтвердження того факту, що саме відповідач ОСОБА_3 є особою, якою заподіяно шкоду позивачу внаслідок залиття її квартири, що саме дії відповідача були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина відповідача. Щодо відмови у стягненні моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на встановлену відсутність факту заподіяння відповідачем шкоди за обставин, встановлених під час розгляду даної справи, у суду були відсутні підстави для відшкодування на користь позивача моральної шкоди, яку не доведено в розрізі даного спору.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частинами першою-третьою статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди - один із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статтею 16 ЦК України.

За змістом частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14-ц та від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16.

З огляду на викладене та з врахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Одним із елементів доказування у спорах даної категорії є доведення позивачем свого права на звернення до суду з позовом про відшкодування збитків, а саме належність йому майна, що було пошкоджено, та наявність збитків і їх розмір, а також наявність причинного зв`язку між винними діями відповідача та завданою шкодою.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала про те, що 28 липня 2020 року сталося залиття належної їй на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 із вище розташованої квартири №111 у цьому ж будинку, яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3

28 липня 2020 року комісією у складі представників виконавця послуг КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» складено акт про залиття квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого причиною залиття зі слів мешканки квартири № 111 є незакритий кран біде.

Відповідач зазначених обставин не спростувала. Матеріали справи не містять доказів щодо відсутності вини відповідача у спричиненні позивачу шкоди, завданої залиттям квартири. Враховуючи презумпцію вини заподіювача шкоди, встановлену ч. 2 ст. 1166 ЦК України, апеляційний суд погоджується з доводами позивача, що шкода заподіяна залиттям квартири спричинена саме відповідачем.

На підтвердження розміру матеріальної шкоди, заданої внаслідок залиття квартири, позивач надала висновок про вартість проведення відновлювального ремонту квартири АДРЕСА_1 , складений 14 серпня 2020 року оцінювачем ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки», оцінку проведено 10 серпня 2020 року.

Згідно проведеної оцінки вартість проведення відновлювального ремонту становить 55 800 гривень.

Разом з тим, зазначений висновок не може бути належним доказом розміру шкоди, завданої позивачу залиттям квартири з наступних підстав.

Відповідно до листа, складеного Фондом державного майна України від 09 листопада 2020 року № 10-59-22742, ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» мало право проводити практичну діяльність з оцінки майна лише за умови чинного сертифіката суб`єкта оціночної діяльності, зокрема, у періоди: з 15 серпня 2018 року по 05 листопада 2019 року; з 15 вересня 2020 року до 20 жовтня 2020 року (а.с. 133-135), тобто, 10 серпня 2020 року ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» не мало чинного сертифіката суб`єкта оціночної діяльності та не мало права на здійснення оцінки та складення Висновку про вартість проведення відновлювального ремонту квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначене, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято наданий позивачем висновок до уваги.

На виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року, Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз складено Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 17441/21-43 від 09 червня 2022 року, відповідно до якого встановити причину залиття квартири АДРЕСА_1 згідно даних візуально-інструментального обстеження не вбачається можливим.

Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 17441/21-43 від 09 червня 2022 року був прийнятий судом як належний доказ, оскільки експертиза була проведена згідно інструкції.

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Не погоджуючись із відповідним висновком експерта, позивач з клопотанням про проведення повторної експертизи не зверталась. Будь-яких інших доказів на підтвердження розміру матеріальних збитків не подавала.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу, на підтвердження розміру спричиненої шкоди, завданої їй внаслідок залиття квартири, а, відтак, саме з зазначених підстав позов задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., апеляційний суд виходить з наступного.

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Під час визначення підстав для стягнення моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для ви рішення спору.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач обґрунтовує моральну шкоду тим, що зазнала душевних страждань, які полягають у хвилюваннях через збитки, завдані її майну, позивач вимушена витрачати час на проведення обстеження квартири, для з`ясування розміру завданої матеріальної шкоди.

Виходячи з положень статі 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до п. З постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» № 4 від 31 березня 1995 року (з наступним змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 4 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Разом з тим, позивач не дала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження розміру завданої їй моральної шкоди, а також не навела належного обґрунтування суми заявленої моральної шкоди. Відтак, підстави до задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди також відсутні.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції в частині відсутності підстав до задоволення позову щодо стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди по суті є правильним. Однак, при цьому суд виходив з невірних мотивів, допустивши не відповідність своїх висновків обставинам справи, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення в мотивувальній частині.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що понесені та документально підтверджені витрати на правничу допомогу у розмірі 36 162 грн., які є об`єктивною сумою витрат щодо обсягу наданих адвокатом послуг та складності розглянутої справи, підлягають відшкодуванню позивачем на користь відповідача.

Апеляційний суд частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог ч. 2, 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

06 лютого 2023 року, до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті, до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_3 , подана представником ОСОБА_5 , про понесені відповідачем витрати, докази яких сторона відповідача зобов`язалась надати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

15 червня 2023 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_3 , подана представником ОСОБА_5 , про ухвалення додаткового рішення. До заяви відповідачем долучено докази понесених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.

Заперечуючи проти ухвалення додаткового рішення, позивач зокрема вказувала про те, що представник відповідача знала про оголошене рішення, заздалегідь підготувала заяву, однак, подана вона була з пропущенням встановленого законодавством п`ятиденного терміну і про поновлення таких строків представник відповідача не просить, а тим паче не обґрунтовує поважність пропущення таких строків.

Зазначені доводи позивача є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Як вбачається з вхідного штампу поштової кореспонденції за вх. №28917 заява про ухвалення додаткового рішення надійшла до суду першої інстанції 15 червня 2023 року (а.с.61, т.2).

Відповідно до ч. 6 ст. 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Заяву про ухвалення додаткового рішення було направлено до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку. З поштового конверту вбачається, що заява про ухвалення додаткового рішення разом з доданими до неї матеріалами була здана на пошту 05 червня 2023 року, тобто в межах встановленого законом п`ятиденного строку.

Таким чином, відповідачем подано докази понесених нею судових витрат у відповідності до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та Адвокатським бюро Олександра Каплі «Аспект» укладено Договір про надання правової допомоги № 23/10/2020 та Додаткову угоду № 1 до цього Договору від 23 жовтня 2020 року, відповідно до умов яких виконавець зобов`язався здійснити захист, представництво або інші види правової допомоги клієнта в межах судової справи № 755/13076/20, на умовах і в порядку, що визначені Договором, а клієнт зобов`язалась оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору. (Том 1, а.с. 103-104, 105)

Відповідно до п. 2.1 Додаткової угоди № 1, вартість робіт виконавця (гонорар) за цією додатковою угодою складає 50 відсотків від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому надано послугу, за одну годину роботи виконавця.

Згідно Акту приймання-передачі наданих послуг від 03 червня 2020 року до Додаткової угоди № 1 від 23 жовтня 2020 року до Договору про надання правової допомоги № 23/10/2020 від 23 жовтня 2020 року, який підписано сторонами Договору про надання правової допомоги, адвокатом надано наступні послуги:

- підготовка та направлення двох запитів - 2 102 грн. за 2 год.;

- виготовлення проекту фото таблиці - 525,00 грн. - 05, год.;

- підготовка та подання відзиву на позовну заяву - 4 204 грн. за 4 год.;

- судове засідання 08 лютого 2021 року - 2 270 грн. за 2 год

- судове засідання 18 березня 2021 року - 2 270 грн. за 2 год;

- судове засідання 07 квітня 2021 року - 2 270 грн. за 2 год;

- судове засідання 27 квітня 2021 року - 2 270 грн. за 2 год;

- судове засідання 27 липня 2022 року - 2 481 грн. за 2 год;

- судове засідання 14 вересня 2022 року - 2 481 грн. за 2 год;

- судове засідання 13 жовтня 2022 року - 2 481 грн. за 2 год;

- судове засідання 28 листопада 2022 року - 2 481 грн. за 2 год;

- судове засідання 01 грудня 2022 року - 2 481 грн. за 2 год;

- судове засідання 06 лютого 2023 року - 2 684 грн. за 2 год;

- судове засідання 16 березня 2023 року - 2 684 грн. за 2 год;

- судове засідання 25 квітня 2023 року - 2 684 грн. за 2 год., а всього на

суму 36 368,50 грн. (Том 2, а.с. 63-64)

Разом з тим, апеляційний суд не може прийняти до уваги як доказ понесених відповідачем витрат на правову допомогу щодо участі представника в судових засіданнях від 27 липня 2022 року та від 14 вересня 2022 року на загальну суму 4 962 грн., оскільки як вбачається з матеріалів справи зазначені судові засідання не відбулися у зв`язку з неявкою учасників справи (а.с. 201, 207, т. 1).

Крім того, апеляційний суд також не може прийняти до уваги як доказ понесених відповідачем витрат на правову допомогу щодо участі представника в судовому засіданні від 25 квітня 2023 року на суму 2 684 грн., оскільки жодних доказів щодо проведення зазначеного судового засідання та відповідно явки учасників справи до зазначеного судового засідання матеріали справи не містять.

Згідно копій меморіальних ордерів та платіжних інструкцій, долучених до матеріалів справи, за Договором про надання правової допомоги № 23/10/2020 та Додатковою угодою № 1 до цього Договору від 23 жовтня 2020 року сплачено на рахунок Адвокатського бюро Олександра Каплі «Аспект» витрати на правничу допомогу на загальну суму 36 162 грн. (Том 2, а.с. 65-76)

Рішенням учасника підприємства «Адвокатське бюро Олександра Каплі «Аспект» № 2/2021 від 20 вересня 2021 року змінено найменування Підприємства на «Адвокатське об`єднання «Аспект».

Враховуючи зазначене, відповідач понесла витрати на правову допомогу, яка підтверджується належними та допустимими доказами та які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача на загальну суму 28 722 грн. (за виключенням суми витрат адвоката щодо судових засідань від 27 липня 2022 року, від 14 вересня 2022 року, від 25 квітня 2023 року).

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та помилково вирішив стягнути з позивача на користь відповідача витрати понесенні відповідачем на правову допомогу в загальній сумі 36 162 грн., оскільки зазначена сума є неповністю доведеною та підтвердженою належними доказами.

У статті 137 ЦПК України зазначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Про неспівмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, та значенням справи для сторони ОСОБА_1 не заявляла. Клопотань про зменшення розміру витрат на правову допомогу ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції не заявляла.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу в загальному розмірі 36 162 грн. є не повністю обґрунтованими, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою часткового задоволення апеляційної скарги та скасування додаткового рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

Заяву ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_5 , про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , місце проживання АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , витрати на правову допомогу у розмірі 28 722 (двадцять вісім тисяч сімсот двадцять дві) гривні.

У задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.