_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3382/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Солтановської Ю.О.,

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Одеської міської ради, третя особа: Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права приватної власності не земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ

04 липня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю 1-ОД № 012434 від 17 січня 2000 року, виданий громадянину України ОСОБА_5 , за адресою розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 . Скасувати запис про реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю 1-ОД № 012434 від 17 січня 2000 р. громадянину України ОСОБА_5 , за адресою розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 , що зареєстрований в Книзі записів державних актів направо приватної власності на землю за № 3184. Визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0403 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову посилається на те, що він набув право приватної власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., однак земельна ділянка, на якій розташований будинок, наразі перебуває у власності іншої особи, що порушує право Позивача на мирне володіння належним йому майном.

Позивач стверджує, що наразі він позбавлений можливості набути права власності на земельну ділянку, розробити технічну документацію із землеустрою та присвоїти кадастровий номер по вищевказаній земельній ділянці, оскільки земельна ділянка вибула із комунальної власності та перейшла у приватну власність ОСОБА_5 , в свою чергу його син - ОСОБА_4 не оформив право власності на земельну ділянку за собою відповідно до норм Земельного кодексу, що діяли на момент укладення договору дарування.

Ухвалою судді від 06.07.2022 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору.

На виконання вимог даної ухвали, 11 липня 2022 року представником позивача надано на адресу суду заяву про усунення недоліків, до якої додано квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 13 липня 2023 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

12 вересня 2023 року представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Уртаєв Олег Ігорович надав до канцелярії суду заяву, в якій просив суд наступне судове засідання Київського районного суду міста Одеси по справі № 947/21304/23, що відбудеться 19.09.2023 року о 12:15 год., здійснити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon представником Позивача - адвокатом Уртаєвим О.I. (ІНФОРМАЦІЯ_1. тел.: НОМЕР_1 ).

Ухвалою суду від 13.09.2023 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Уртаєва Олега Ігоровича про проведення судового засідання 19.09.2023 року та усіх послідуючих судових засіданнь в режимі відеоконференції було відмовлено.

27 вересня 2023 року представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру в Одеській області надав до суду пояснення, в яких зазначив, що вжиття Головним управлінням заходів щодо скасування запису в Книгах реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку технічно неможливе, виходячи з того, що фактично земельна ділянка не була належним чином зареєстрована, відомості щодо неї не були внесені до Державного земельного кадастру.

09 листопада представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 до кагцелярії суду надав свої пояснення, в яких зазначив, що в контексті норм земельного та цивільного законодавства разом із переходом права власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., переходить і право власності на земельну ділянку, на якій розміщений даний будинок, без зміни її цільового призначення.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача Одеської міської ради - Вишнивецька Анастасія Олегівна у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та недоведеність.

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру в Одеській області у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради від 22.10.2004 року, на підставі Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 04.01.2002 року за № 7 та зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості від 25.10.2004 року, запис № 41239 в книзі 21с-92, ОСОБА_5 належали садові будівлі, під АДРЕСА_2 , що в цілому складаються з одного садового будинку загальною площею 54,9 кв.м.

На підставі рішення виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 873 від 14 вересня 1998 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серія І-ОД № 012434 від 17 січня 2000 року громадянину України ОСОБА_5 , за адресою розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 .

11 листопада 2004 року ОСОБА_5 уклав договір дарування з ОСОБА_4 : на садовий будинок загальною площею 54,9 кв.м. (договір № 2-4814 від 11 листопада 2004 року).

ОСОБА_4 перереєстрував за собою садовий будинок, а щодо реєстрації правочину про перехід права власності на земельну ділянку площею 0,0403 га - жодних дій не вчинив та не переєстрував в порядку, що діяв станом на 2004 рік, право власності на вказану земельну ділянку, про що свідчить, лист Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 1665/340-23 від 15.06.2023 року (а/с 38).

В подальшому, за результатами проведених електронних торгів з продажу садового будинку, загальною площею 54,9 м.кв., що розташований за адресою АДРЕСА_1 , належного Відповідачу, 23 листопада 2007 року переможцем електронних торгів щодо придбання вказаного майна з восьми учасників було визнано Позивача ОСОБА_3 , за ціною лоту 701 038, 00 гривень, що підтверджується протоколом № 298968 проведення електронних торгів від 23 листопада 2017 року.

07 грудня 2017 року за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 07 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю.О., за реєстровим № 8485, було зареєстровано право власності на садовий будинок, номер запису про право власності 23807047, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за №107081091 від 11 грудня 2017 року.

21.12.2017 року Позивач звернувся до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради щодо надання у приватну власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 для ведення індивідуального садівництва.

У відповідь на запит Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було надано лист № 01-26/1731 від 10.01.2018 року, яким було повідомлено про відсутність правових підстав щодо передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 , оскільки право власності вже виникло за ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду з позовом, Позивач посилався на вказані обставини та на підставі статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України просив визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку та скасувати запис про реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2004 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частини 1 статті 120 Земельного Кодексу України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Як вбачається із договору дарування від 11.11.2004 року, сторони не обумовили розмір земельної ділянки, яка переходить у власність Відповідачу, та в Договорі не з`ясовано дійсних намірів сторін щодо такого розміру, не встановлено, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної, яка необхідна для обслуговування будинку.

При цьому окремої угоди, передбаченої статтею 120 ЗК в чинній на той час редакції, між сторонами укладено не було, у зв`язку з чим, на думку суду, ОСОБА_4 не набув права власності на земельну ділянку, площею 403 кв.м., що належала ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю.

Разом з тим вирішуючи справу по суті, суд звертає увагу на те, що власник земельної ділянки - ОСОБА_5 взагалі не був залучений до участі у даній справі, доказів того, що власник земельної ділянки помер матеріали справи не містять, що перешкоджає суду перевірити коло спадкоємців, чи прийняли вони спадщину після смерті власника тощо.

Таким чином, суд не може вирішувати спір про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, в той час як право залучення співвідповідача належить виключно позивачеві.

Також будь яких родинних стосунків між відповідачем ОСОБА_4 та власником земельної ділянки ОСОБА_5 матеріали справи не містять, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати відповідача правонаступником останнього.

Таким чином, під час розгляду справи залишились не з`ясованими наміри ОСОБА_5 щодо належної йому земельної ділянки під час укладання договору дарування будинку, чи не була спірна земельна ділянка відчужена ним іншим особам за цивільно-правовими угодами чи іншим чином.

Дійсно, стаття 120 Земельного Кодексу України в редакції чинній на момент набуття позивачем права власності на будинок - 07.12.2017 року передбачала, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Однак, частиною шостою вказаної статті було зазначено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.

Як вбачається зі свідоцтва від 07.12.2017 року, позивач набув право власності на майно, що складається лише з садових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., однак, в порушення ч.6 ст.120 ЗК України будь-яких посилань на кадастровий номер земельної ділянки, її площу тощо вказане свідоцтво не містить.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної алвсності на землю І-ОД № 012434 від 17 січня 2000 року.

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.

Згідно з ч. 1 ст.125, ч. 1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку

Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18).

В силу статті 41 Конституції України, статті 90 ЗК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власники земельних ділянок мають право продавати, іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, самостійно господарювати на своїй землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно частини першої статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно зі статтею 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Як було встановлено судом, на підставі рішення виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 873 від 14 вересня 1998 року, було видано державний акт на право приватної власності на землю І-ОД № 012434 від 17 січня 2000 року, громадянину України ОСОБА_5 , за адресою розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 1665/340-23 від 15.06.2023 року, станом на 2012 року за гр. ОСОБА_5 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку.

Отже, земельна ділянка, що розташована АДРЕСА_1 , на законних підставах (державний акт на право власності) належить на праві власності ОСОБА_5 , право власності на яку виникло більш ніж 20 років тому.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позозу в частині визнакння державного акту недійсним.

Щодо позовної вимоги про скасування запису в Книгах реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , суд враховує пояснення, надані Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області 27.09.2023 року, згідно яких оскільки земельна ділянка фактично була не зареєстрована в Державному земельному кадастрі, відповідно щодо неї не була відкрита Поземельна книга, зазначене унеможливлює скасування запису про неї.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 16, 317, 321, 377 ЦК України, ст. 120, 125 Земельного Кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Одеської міської ради, третя особа: Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права приватної власності не земельну ділянку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 27.11.2023 року