Провадження №2/523/4166/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря - Іванченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 17 м. Одеси, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, яким просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг у сумі 1 800 000, 00 грн.

В обґрунтування позовної заяви, позивач зазначає, що 05.06.2022 між сторонами укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 800 000,00 грн, які останній зобов`язався повернути до 05.01.2023 року.

Відповідач ОСОБА_2 порушив взяті на себе зобов`язання, а саме до 05 січня 2023 року не повернув позивачеві суму боргу, від повернення боргу всіляко ухиляється, що і стало причиною звернення до суду позивача.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 червня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по справі з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься її заява про підтримання позовних вимог, в якій вона просила розглядати справу у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позов, в якому зазначив що позовні вимоги він визнає. Заявою від 01.11.2023 року просив розглядати справу у його відсутність.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.

Суд установив, що 05.06.2022р між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. Згідно умов цього договору, ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийнявгрошові кошти в розмірі 30 000,00 доларів США. Факт одержання грошових коштів підтверджується власноруч складеною розпискою від 05.06.2022 року. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму грошей готівкою в строку до 05.01.2023 року.

Відповідно до розписки від 05.06.2022 року ОСОБА_2 , отримав в борг у ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 1 800 000,00 грн., та зобов`язується повернути кошти до 05 січня 2023 року.

В обумовлений сторонами в договорі строк, ОСОБА_2 позичені грошові кошти не повернув, прийняті на себе зобов`язання не виконав. Доказів іншого матеріали справи не містять.

На адресу ОСОБА_2 позивачкою було направлено вимогу про повернення коштів від 20.05.2023року, яку він отримав 01.06.2023 року. Проте, дана вимога відповідачем виконана не була.

Відповідач визнав позов в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмові формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно доч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до припису до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно до припису ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є підставою і правовою формою регулювання позикових відносин, які передбачають передачу однією стороною у власність іншій стороні грошей або речей, визначених родовими ознаками, під зустрічне зобов`язання повернути їх в майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно до частини 1 ст. 1049 ЦК України, на позичальника покладений обов`язок повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За таких обставин, враховуючи надані суду докази та визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно поданої позовної заяви в ній зазначена ціна позову 1 800 000 ( один мільйон вісімсот тисяч ) грн, 00 коп..

В цьому випадку судовий збір мав би бути сплачений позивачем за вимогу майнового характеру у розмірі 18 000,00 грн, тобто 1 % від ціни позову, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 13 420,00 гривень.

Але, позивачка відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору.

Ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, тому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави, у розмірі 13 420,00 грн.

Керуючись ст.ст. 525, 533, 549, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, ст.ст. 2, 81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики -задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 05.06.2020 року в розмірі - 1 800 000 (один мільйон вісімсот тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держависудовий збір у розмірі 13 420,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 27.11.2023р.

Суддя: К.О. Далеко