Справа № 175/8751/23
Провадження №2/175/2187/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року смт. Слобожанське

Суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Бойко О.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу.

Того ж дня поточного року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказаний позов було розподілено до провадження судді Бойка О.М.

В позовній заяві просить ухвалити рішення про розірвання між нею та відповідачем ОСОБА_2 , який є громадянином республіки Казахстан, шлюбу, яки був зареєстрований 17.06.2015 року в палаці одруження №3 управління загс москви російської федерації, про що було складено актовий запис за № 1887.

Вивчивши матеріали вищевказаної позовної заяви, суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Голдер проти Великої Британії» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, від 21.02.1975 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати кримінальне провадження щодо конкретного кримінального правопорушення. Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна кримінальна справа розглядалася і вирішувалася судом законним, компетентним, незалежним і неупередженим, як того вимагають ст. 7 Загальної декларації прав людини та ч. 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Згідно з пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року «кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на розгляд судом, встановленим законом». А відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом (ст. 24 Конституції України). Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем в Україні здійснюється з урахуванням норм Закону України «Про міжнародне приватне право».

Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 вищевказаного Закону, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

У відповідності до ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Пункт 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» надає визначення поняттю «іноземний елемент», за яким іноземний елемент ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичної особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосування права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом; виконання судових доручень; визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Крім того, якщо між Україною та державою, громадянами якої є сторони у справі, діє Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах.

Статтею 28 Конвенції наголошується, що по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви.

Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», з-поміж іншого передбачено, що суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст. 77 цього Закону на території України, або якщо відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача, а також, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території. До такої події можна віднести укладання шлюбу між громадянином України і іноземцем на території України і видання відповідного свідоцтва про шлюб.

Відповідно до роз`яснень, котрі містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами.

З доданої до позову копії свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що шлюб між сторонами було зареєстровано на території російської федерації, тобто подія відбулася за межами держави Україна, натомість позивачкою ОСОБА_1 визначено підсудність за останнім відомим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , натомість жодних доказів щодо проживання відповідача за вказаною адресою суду не надано.

Оскільки відповідачем у вищевказаній позовній заяві зазначена фізична особа, який не має статусу підприємця, то суддею, у відповідності до положень ч. 6 та 8 ст. 187 ЦПК України, з метою визначення підсудності, було вжито заходів для отримання інформації про зареєстроване місце проживання/перебування такої фізичної особи відповідача ОСОБА_2 .

Так, згідно сформованої засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» з Єдиного державного демографічного реєстру відповіді № 361638 від 12.12.2023 року, особу - відповідача ОСОБА_2 в Єдиному державному демографічному реєстрі не знайдено.

Відповідно до наданої Управлінням реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради відповіді від 07.12.2023 року за вих. № 28/01.1-26/2314, що надійшла до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 12.12.2023 року в реєстрі Краматорської територіальної громади відсутня інформація про місце реєстрації відповідача ОСОБА_2 , доказів знаходження відповідача на території України, позивачем не надано.

Належних та допустимих доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання/перебування на території України відповідача ОСОБА_2 , який є громадянином республіки Казахстан, до позовної заяви не додано. Про наявність в останнього посвідки на тимчасове проживання в Україні не вказано. Інших обставин його офіційного перебування на території України не зазначено. Не вказано про наявність спільного та/чи власного майна відповідача ОСОБА_2 на території України. Будь-яких доказів спільного проживання сторін на території України, наявності (або відсутності) угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам, позивачкою ОСОБА_1 не надано.

Позивачка не зазначає на докази наявності у сторін малолітніх або неповнолітній дітей.

Крім того, позивач також не зазначає чи знаходиться вона зараз на території україни та не надає довідку із постійного місця про своє проживання.

Відтак, позивачці ОСОБА_1 слід надати відповідні докази, з метою визначення підсудності цієї справи.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

22.12.2022 року набрав чинності Закон України «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», котрим передбачене зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь; вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР.

Таким чином, з дати зупинення дії Мінської конвенції та протоколу до неї до документів, виданих на території росії і білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з російською федерацією та республікою білорусь.

Суддя враховує, що відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 року за № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля, тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 95 ЦПК України, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Слід зауважити, що до письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів повинна бути нотаріально засвідченою у порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат».

Положеннями ст. 79 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.022012 року № 296/5, нотаріус засвідчує вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови. Якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус. При цьому, перекладач разом з документом, що встановлює його особу, повинен надати документ, який підтверджує його кваліфікацію.

До позовної заяви додано копію свідоцтва про шлюб російською мовою, з його перекладом на українську мову, проте без засвідчення у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22.02.2012 року, таким чином позбавивши можливості, за умови розгляду даної справи у подальшому, перевірити відповідність позовних вимог фактичним обставинам справи, що стверджуються означеним свідоцтвом про реєстрацію шлюбу.

Відтак, позивачці ОСОБА_1 слід подати суду свідоцтво про шлюб з нотаріально засвідченим перекладом на українську мову.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Оскільки вищевказану позовну заяву подано без додержання вимог статей 177 ЦПК України, тому її слід залишити без руху, надавши позивачці ОСОБА_1 термін для виправлення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Підсумовуючи все вищезазначене, належить підкреслити, що позивачці ОСОБА_1 слід оформити редакцію позовної заяви та/чи долучити докази на підтвердження названих вище обставин, зокрема, й для визначення підсудності справи, з врахуванням означених недоліків у цій ухвалі, а також долучити всі копії належно засвідченими, та усе в комплексі подати в суд заявою про усунення недоліків у примірниках позовної заяви та доданих документів, що буде відповідати кількості учасників справи.

Керуючись статтями 185, 260-261, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу - залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення вказаних недоліків десять днів з дня отримання копії даної ухвали.

Роз`яснити позивачу, що в разі невиконання вимог ухвали суду у встановлений строк позовна заява буде вважатися неподаною і повернута їй.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Бойко О.М.