Дата документу 29.11.2023 Справа № 336/4182/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/4182/23 Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/2018/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що він з відповідачем перебував у шлюбі з 03.02.2001 р., який було розірвано за рішенням суду від 23.02.2021 р. У шлюбі у сторін народились ІНФОРМАЦІЯ_1 донька ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_4

25.02.2021 р., за заявою ОСОБА_2 , Шевченківським районним судом м. Запоріжжя був виданий судовий наказ № 336/1297/21 про стягнення з позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина, починаючи з 19.02.2021 р. у розмірі частини усіх видів доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Наказ до примусового стягнення не був пред`явлений, оскільки аліменти він перераховує в добровільному порядку.

11.05.2021 р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя була задоволена позовна заява ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини його доходів щомісячно на період навчання, але не більше, ніж до досягнення донькою 23 річного віку. Аліменти на утримання доньки позивач також перераховує в добровільному порядку.

Починаючи з 19.02.2021 р. він щомісячно перераховує за судовими рішеннями на утримання дітей в середньому 24 571,25 крон, що дорівнює 34154,00 грн. Це 5/12 часток (або 41,7%) від його середнього місячного доходу, який в 2022 р. був 58971 чешських крон, що дорівнює 81970 грн. за офіційним курсом валют НБУ в 2022 р. 1,39.

Такий значний розмір аліментів для позивача є важким навантаженням, оскільки в порівнянні з минулими роками його заробіток знизився з причин, які не залежать від нього, а є наслідком впливу глобальних чинників на економіку Чеської Республіки, де живе і працює.

Також, перебуваючи у шлюбі він, зі згоди ОСОБА_2 , отримав 03.08.2018 р. від Чеського ощадного банку кредит в сумі 361000 чеських крон на придбання квартири в м. Хомутов ЧР, з виплатою до 16.08.2027 р. щомісячно по 5320 крон, а також додатково страхових та інших платежів згідно з умовами договору. В придбаній квартирі сім`я проживала до розірвання шлюбу у 2021 р. До цього часу погашення кредиту відбувалось за спільні кошти подружжя, а тепер він самостійно несе тягар повернення кредитних коштів, що також позначилось на його матеріальному стані.

Також позивач підтримує маму, якій 16.02.2023 р. виповнилось 80 років і яка не має інших годувальників та отримує пенсію за віком, розмір якої є незначним і складає приблизно 4000 грн.

За позовом ОСОБА_1 , посилаючись на ст.ст.180, 183, 192 СК України, просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на утримання сина ОСОБА_4 на підставі судового наказу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2021 р. з 1/4 до 1/6 часток з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня надбання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд необґрунтовано відхилив всі доводи позивача щодо обґрунтованості посилання на зменшення його доходу, що значно погіршило його матеріальний стан, тим самим не визнав права на захист його інтересів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що судовим наказом № 336/1297/21, пр. № 2-н/336/190/2021 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі частини з усіх видів доходів боржника,але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття (а.с.9-10).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11.05.2021 р. (а.с.11-12), з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , стягнуто аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів доходів відповідача щомісячно, на період навчання, починаючи з 19.02.2021 р. до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_3 23-річного віку.

Судом зазначено, що аналіз позовної заяви свідчить про те, що предметом позову у даній справі є зменшення розміру визначених рішенням суду та судовим наказом аліментів, з посиланням на положення ч.5 ст. 183 СК України, тобто наявність у позивача повнолітньої та неповнолітньої дитини, на утримання яких стягуються аліменти у розмірі більше, ніж 1/3 частина його заробітку, також необхідність утримувати непрацездатну матір.

Виходячи з предмету позову, суд керувався частиною першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно яких держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч.3 ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Крім того, в наказному, тобто безспірному порядку, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч.5 ст.183 СК України).

В ч.1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив зменшити розмір аліментів, стягнутих за судовим наказом на утримання сина ОСОБА_5 з 1/4 частини до 1/6 частини всіх видів заробітку боржника, посилаючись на наявність у нього на утриманні двох дітей, а

також на те, що оскільки згідно ч.5 ст. 183 СК України розмір аліментів, які стягуються на утримання двох дітей, має становити 1/3 частину заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, і це є підставою для зменшення розміру аліментів, стягнутих за судовим наказом, до 1/6 частини.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.12.2021 р. у справі № 681/15/21, якою залишено без змін судові рішення про відмову в зменшенні розміру аліментів, касаційний суд зазначив, що встановивши, що матеріальний і сімейний стан позивача змінилися, проте, оскільки рішенням суду присуджено стягувати з нього аліменти в частці від заробітку, то, відповідно, зважаючи на те, що його доходи зменшились, частина доходу, з якого вираховуються аліменти, що підлягають сплаті на утримання сина, також зменшиться.

Отже, при зменшенні розміру заробітку, розмір аліментів вже і так пропорційно зменшується, що виключає необхідність зменшення розміру самої частки від заробітку.

Належних та допустимих доказів зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я позивачем суду надано не було, що вбачається з матеріалів справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції зазначено, що помилковим є також посилання позивача як на підставу для зменшення розміру аліментів на утримання дітей до 1/6 частки заробітку (доходу) позивача на те, що розмір аліментів на утримання дітей є неоднаковим та сумарно перевищує розмір аліментів, встановлених ч.5 ст. 183 СК України на утримання двох дітей, оскільки зазначена норма права регулює відносин саме при видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання саме неповнолітніх дітей в безспірному порядку.

У разі розгляду спору в позовному провадженні, законодавець не визначає точних розмірів аліментів, які підлягають стягненню з одного із батьків на утримання дітей, а визначає тільки їх мінімальний розмір, який не може бути менший, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину. При цьому мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч.2ст.182СК України). При визначенні ж конкретного розміру аліментів суд крім стану здоров`я та матеріального становища дитини та стану здоров`я і матеріального становища платника аліментів, враховує наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст.192 СК України.

Посилання в апеляційній скарзі, щодо перебування на утриманні апелянта матері, не знайшли свого підтвердження, з матеріалів справи не вбачається належних та допустимих доказів того, що мати позивача є особою, яка потребує матеріальної допомоги та знаходиться на повному утриманні останнього, також відсутні будь-які чеки (квитанції) про суми, які витрачаються ОСОБА_1 на утримання матері.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2023 року.

Головуючий

Судді: