Провадження № 2/643/4724/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - Поліщук Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Костенюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачки, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 вересня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Антрацитівського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 292 та визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, який самостійно здійснює догляд та виховання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 20 вересня 2003 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_5 був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Антрацитівського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 292. У шлюбі у сторін народилися двоє дітей: донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спочатку сімейне життя складалось добре, проте з вересня 2021 року сімейні стосунки між сторонами погіршились, що в кінцевому результаті призвело до постійних сварок та, як наслідок, до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Спільне життя з відповідачкою не склалося з причин відсутності взаєморозуміння, байдужості до спільного життя та побутових проблем, у вирішенні яких сторони не доходили згоди, в результаті чого сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Рішення про розірвання шлюбу позивач прийняв остаточно і змінювати його не має намірів. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, і є таким, що суперечить інтересам позивача, інтересам відповідача та їх дитини. Майнового спору сторони не мають.

За період з 2021-2023 року ОСОБА_7 проживає за місцем проживання батька та перебуває на його утриманні. Позивач купує для сина їжу, одяг, слідкує за його розвитком. Відповідачка з 2020 року життям дитини не цікавиться, його забезпеченням не займається, за адресою мешкання дитини не з`являється, хоч і зареєстрована там.

Дочка сторін ОСОБА_6 з вересня 2021 року проживає з матір`ю, а син сторін ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати з батьком. Позивач утримує дитину самостійно, слідкує за його життям, розвитком. Син постійно перебуває за місцем проживання батька. Мати дитини неодноразово висловлювання бажання будувати своє життя окремо від позивача та їх сина. З сім`єю не проживає і має намір після розірвання шлюбу, створити іншу сім`ю. Під час спілкування з відповідачкою, вона не заперечувала можливості встановлення місця проживання сина сторін з батьком. З вересня 2021 року син сторін проживає за адресою реєстрації батька у його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина знаходиться на повному утриманні позивача.

На підставі цього, разом із вимогою про розірвання шлюбу, позивачем ставляться позовні вимоги щодо визначення місця мешкання дитини з батьком. Позивач переконаний, що відмова суду в задоволенні його позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком, з яким син проживає тривалий період часу, а саме з вересня 2021 року, може призвести до вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм для сина сторін, а тому не відповідатиме його інтересам щодо зростання у стабільній атмосфері, а тому просить позов задовольнити.

На позовну заяву відповідачка подала письмові пояснення в яких зазначила, що з відповідачем дійсно перебувають у шлюбі з 20 вересня 2003 року, проти розірвання якого не заперечує, оскільки почуття поваги та любові між сторонами втрачені безповоротно. У шлюбі народилися двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З вересня 2021 року з чоловіком вони проживають окремо, діти виявили бажання проживати з батьком. Їхній малолітній син з цього часу проживає за місцем проживання батька та перебуває на його утриманні. Позивач купує для сина їжу, одяг, слідкує за його розвитком. Відповідачка зареєстрована по місцю проживання позивача, проте за вказаною адресою не проживає з вересня 2021 року. Спочатку відповідачка не була проти, щоб син залишився якийсь час проживати з батьком, оскільки у неї склалися певні особисті обставини, проте останній рік видався не простим, тому вона вирішила, що сину краще було б з матір`ю. Декілька разів вона намагалася сина забрати до себе, проте натикалася на супротив як самої дитини, так і її батька, оскільки син звик жити без матері і з батьком має повне порозуміння та не бажає нічого у своєму житті змінювати. Позивач має власне житло, де вони з сином проживають разом, і де син має власну кімнату та забезпечений, завдяки батькові, всім необхідним. ОСОБА_9 батьківськими обов`язками щодо виховання та утримання малолітнього сина займається виключно позивач, оскільки вона на сьогодні, в силу особистих життєвих обставин, не маю змоги займатися вихованням та утриманням дитини. Микита дуже прив`язаний до батька, оскільки він створює для нього належні умови для морального, духовного та фізичного розвитку. Відповідачка збагнула, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини, а тому вказала на повне визнання позову, посилаючись на ст. 206 ЦПК України.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.11.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.11.2023 підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, справу розглядати без його участі, про що зазначив у письмовій заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду заяву в якій прохала розглядати справу без її участі на підставі наявних в ній доказів, зазначивши, що позовні вимоги визнає повністю.

Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської Малько О.П. подала до суду заяву в якій прохала розглядати справу без участі представника Департаменту служб. Разом із заявою надано висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 та акт обстеження умов проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до такого.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 20 вересня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Антрацитівського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 292, зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 . Після реєстрації шлюбу позивачці присвоєно прізвище ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.17).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.22).

Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Як зазначає позивач, сімейно-шлюбні відносини з відповідачкою та ведення спільного господарства припинилось з вересня 2021 року, шлюб носись формальний характер, на примирення позивач не згоден, оскільки це суперечить його інтересам та інтересам відповідачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, а згідно зі ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя сторін не склалося та припинено. Відповідачка також бажає розірвати шлюб з почивачем, про що зазначила у письмових поясненнях, а тому подальше спільне життя та збереження шлюбу не можливе, тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Відповідачка клопотання про відновлення дошлюбного прізвища не заявила.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей з позивачем, суд виходить з такого.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положеннями ст.160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком, що не заперечується сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 офіційно працевлаштований, працює касиром в ТОВ «Аттіка» та в період з вересня 2021 року по лютий 2022 року його дохід становив 42083 грн. 68 коп., що стверджується копією довідки про доходи № 10 від 28.09.2023 (а.с.29), має у власності квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 квітня 2008 року, технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_2 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, індексний номер 9330847 (а.с.23-27).

Відповідно до акта обстеження умов проживання батька дитини ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , складеного заступником начальника Служби завідувачем сектору з питань захисту прав дитини ССД по Салтівському районі Федоровською О.С., завідувачем сектору з питань захисту прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування ССД по Салтівському району ОСОБА_12 за місцем проживання батька створені всі умови для виховання та розвитку дитини, стосунки між батьком та дитиною теплі, доброзичливі (а.с.54).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 409 від 15.11.2023 ОСОБА_1 працює, має самостійний дохід, до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в наркологічному диспансері не перебуває, що підтверджується відповідними довідками. Згідно з інформацією закладів освіти та охорони здоров`я, батько виконує обов`язки по вихованню та догляду за сином. Мати, ОСОБА_2 , надала нотаріально посвідчену заяву від 09 листопада 2023 року, в якій зазначено, що вона не заперечує проти проживання сина з батьком у зв`язку з її виїздом на проживання за кордон. Відповідно до вимог ст. 171 Сімейного кодексу України, було проведено співбесіду з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_8 пояснив, що не заперечує проти визначення місця проживання з батьком. Питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , додатково було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 19, 155, 160, 161 Сімейного кодексу України та рекомендацією Комісії, в інтересах дитини, діючи як представник органу опіки та піклування, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком, ОСОБА_1 (а.с.52-53).

Як вбачається із заяви посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіної О.С., зареєстрованої в реєстрі за № 501, ОСОБА_2 , у зв`язку із виїздом за кордон, не заперечує та надає згоду малолітньому сину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на проживання разом з його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою АДРЕСА_1 , який самостійно здійснює догляд та виховання малолітньої дитини (а.с.42).

Верховний Суд у своїй постанові від 22.06.2021 року по справі №347/1996/20 (провадження № 61-8155св21) при перегляді судових рішень щодо вирішення спору визначення місця проживання малолітньої дитини, висловив наступний правовий висновок: «У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини, суд системно проаналізував та взяв до уваги не лише чинне законодавство та усталену судову практику в подібних правовідносин, але в першу чергу, врахував інтереси малолітньої дитини саме з огляду на обставини та відносини, що склались у даній справі. Із досліджених судом доказів вбачається, що за місцем проживання позивача створені всі умови необхідні для проживання із ним малолітньої дитини, на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, а також те, що відповідачка не надала посилань на докази, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити інтересам дитини, а навпаки, в даному випадку визнає позов та не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з позивачем, оскільки дитина тривалий час проживає з батьком за місцем реєстрації останнього, суд враховуючи вищезазначене, в інтересах малолітнього, керуючись статтями 19, 161 Сімейного кодексу України, вважає можливим визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька, який самостійно здійснює догляд та виховання неповнолітньої дитини.

На підставі наведеного, ст.ст. 141, 160, 163 СК України, ст. 29 ЦК України та керуючись ст.ст. 12, 13, 263-265, 268 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 20 вересня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Антрацитівського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 292 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - розірвати.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який самостійно здійснює догляд та виховання неповнолітньої дитини.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 14.12.2023.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса : АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, адреса: м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55, .

Суддя Т.В.Поліщук