КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 367/7576/23 Головуючий у суді першої інстанції - Кухленко Д.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою ОСОБА_2 , на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 29 вересня 2023 року у справі за клопотанням ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, у якому просила суд: визнати в Україні рішення Дільничного суду Еберсбергу (Федеративна Республіка Німеччина) від 14 серпня 2023 року, реєстраційний номер: 003 F 442/23, ухвалене в особі Дільничного суду Цот, яким право визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 передано матері, а саме ОСОБА_1 . Заявник вказувала, що таке рішення не підлягає оскарженню, а отже набрало законної сили.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29 вересня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню залишено без розгляду та повернуто заявникові.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що норма статті 466 ЦПК України про надання документів, що підтверджують повідомлення боржника про розгляд справи іноземним судом, не застосовується до рішень іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, а відтак не є підставою для залишення клопотання без розгляду.

Натомість, представник апелянта вважає помилковим застосування до даних правовідносин загальні положення ст. 466 ЦПК України, де мало б бути застосовано спеціальну норму, тобто ст. 472 ЦПК України.

Крім того, вказує, що в оскаржуваній ухвалі суд помилково посилався на Конвенцію про правову допомогу і правовідносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, оскільки Німеччина не є учасницею такої конвенції, то суд мав застосувати Закону України «Про міжнародне приватне право».

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду вказаної справи до суду апеляційної інстанції не з`явилася та заяв про неможливість явки до суду із причин, які б могли бути визнанні поважними не подала, тому колегія суддів, з врахуванням положень ст. 372 ч.2 ЦПК України, розглянула справу у відсутність апелянта.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення поданого ОСОБА_1 клопотання послався на те, що вказане клопотанням про визнання рішення Дільничного суду Еберсбергу (Федеративна Республіка Німеччина) від 14 серпня 2023 року, не відповідає вимогам ч. 3 ст. 466 ЦПК України, а саме до вказаного клопотання не додано офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, а також заявником не надано документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена.

Колегія суддів із вказаним висновком суду першої інстанції погодитися не може.

Так, згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Так, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно пункту 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно з частиною першою статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Частиною першою статті 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки (стаття 463 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України, розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Україна та Федеративна Республіка Німеччина є Договірними Державами Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року (далі - Конвенція).

Конвенцією визначено її цілі, якими є: визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; визначити, яке право застосовується такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; визначити право, що забезпечується до батьківської відповідальності; забезпечити визнання та виконання таких заходів в усіх Договірних Державах; запровадити таке співробітництво між органами Договірних держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції.

Статтею 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.

У статті 5 Конвенції зазначено, що судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

З урахуванням статті 7 у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.

Так, відповідно до положень ст. 472 ЦПК України визначено порядок подання клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи:

1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання;

2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні;

3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу послався на недотримання заявником положень ч. 3 ст. 466 ЦПК України при подачі відповідного клопотання.

Однак при цьому суд не звернув увагу, що даною нормою врегульовано порядок подання документів до клопотання про надання згоди на виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню, разом із тим згідно до ч. 2 ст. 472 ЦПК України визначений інші вимоги щодо надання документів до клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Зокрема, вказаною нормою не передбачено, що при зверненні до суду із клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню необхідно подати документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Помилковим колегія суддів вважає висновок суду і про те, що заявником надано рішення іноземного суду, але не подано офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, оскільки в самому рішення Дільничного суду Еберсбергу (Федеративна Республіка Німеччина) від 14 серпня 2023 року в розділі порядок оскарження рішення зазначено, що рішення оскарженню не підлягає, що за своїм змістом свідчить про те, що вказане рішення набрало законної сили. Інші зазначені в рішення обставини в частині оскарження стосуються судових витрат та не впливають на суть самого рішення, ухваленого по суті спору (звернення).

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції у порушення зазначених положень законодавства дійшов помилкового висновку про повернення поданого клопотання.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 29 вересня 2023 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв