АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року

м. Чернівці

справа № 726/1976/22

провадження 822/833/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Височанської Н.Ю., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Скулеби А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 17 серпня 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Мілінчук С.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 05 жовтня 1996 року між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.

За період шлюбу придбали незавершений житловий будинок АДРЕСА_1 з відсотком готовності 74 %.

За час перебування у шлюбі, подружжям було добудовано та здано в експлуатацію вказаний будинок, право власності було зареєстровано за відповідачем у 2013 році.

21 липня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

На підставі рішення сесії Чернівецької міської ради від 28 лютого 2007 року, відповідач набув у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1 га для обслуговування вказаного житлового будинку.

Просила суд ухвалити рішення, яким визнати об`єктом спільної сумісної власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1 га, на якій він знаходиться, визнати за нею право власності на частину приміщення у вказаному житловому будинку, згідно з варіантом розподілу, вказаному у висновку експертизи, визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки, припинити право спільної сумісної власності на вказані об`єкти нерухомості, стягнути з відповідача судові витрати.

24 липня 2023 року позивачем було заявлено клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду та уточнено позовні вимоги, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, як об`єкт житлової нерухомості, по АДРЕСА_1 . Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 17 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою обрано не належний та не ефективним спосіб захисту, оскільки вказана позовна вимога свідчить про констатацію факту існування режиму спільності майна подружжя, а задоволення такої позовної вимоги не відповідатиме принципам належності та ефективності судового захисту та процесуальної економії.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив всі обставини, що мають значення для справи, допустивши порушення норм матеріального права та неправильно застосувавши норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що за період шлюбу сторони придбали незавершений житловий будинок АДРЕСА_1 та здали його у експлуатацію. Право власності на спірний будинок зареєстровано лише за ОСОБА_2 , а тому відсутність оформлення спільної сумісної власності порушує її права, оскільки вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги -безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

05 жовтня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Згідно договору купівлі продажу від 06 лютого 2006 року, ОСОБА_2 придбав незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 готовністю 74 %.

Згідно копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 09 жовтня 2013 року, а також витягу з реєстру права власності № 01 від 21 листопада 2022 року, 07 жовтня 2013 року ОСОБА_2 набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 143,9 кв.м, в тому числі житловою 86,2 кв.м.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 липня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30).

Верховний Суд України у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс 18.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 липня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 05 жовтня 1996 року відділом актів громадського Чернівецького міськвиконкому, актовий запис № 1456 розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі- продажу від 06 лютого 2006 року, ОСОБА_2 придбав незавершений житловий будинок по АДРЕСА_1 готовністю 74 %.

Згідно копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 09 жовтня 2013 року, 07 жовтня 2013 року ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , площею 143,9 кв.м., в тому числі житловою 86,2 кв.м.

Презумпцію спільності майна, придбаного за час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 не спростував.

Отже, спірне майно придбано сторонами під час перебування у шлюбі, належних доказів, які б підтверджували, що вказаний житловий будинок придбано за особисті кошти відповідача, останнім не надано, а відтак, вказаний об`єкт є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалюючи рішення у справі суд не врахував вищенаведених обставин і прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Розподіл судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається з мотивувальної частини постанови Чернівецького апеляційного суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

За подання до суду позовної заяви ОСОБА_1 сплатила 7443 гривень.

За подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 11164 гривні 50 коп.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 7443 гривні в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та 11164 гривні 50 коп в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При визначенні суми компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суті виконаних послуг та витраченого адвокатом часу.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: договором про надання правової допомоги 31 жовтня 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.107-110); квитанцією до прибуткового касового ордеру №1 від 16 січня 2023 року (а.с.111); звітом про надані послуги, у зв`язку із розглядом справи від 21 вересня 2023 року (а.с.230).

ОСОБА_1 за надану професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції сплатила 32200 гривні.

Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Апеляційний суд вважає, що наявні підстави для відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони є фактично понесеними. Проте розмір таких витрат є завищеним.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, апеляційний суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32000 гривень є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Отже, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 15000 гривень.

Керуючись статтями 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 17 серпня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя задовольнити.

Визнати житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , площею 143,9 кв.м., в тому числі житловою 86,2 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7443 гривні в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та 11164 гривні 50 коп в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови -16 листопада 2023 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна