ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8715/23 Справа № 227/5079/20 Суддя у 1-й інстанції - Здоровиця О.В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючогосудді - Тимченко О.О.,

суддів - Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

за участю: секретаря судового засідання Юрченко Г.О.,

учасники справи:

позивач Добропільська міська рада,

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Комунальне підприємство «Добропільська служба єдиного замовника»

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенніДніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 227/5079/20 за позовом Добропільської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Добропільська служба єдиного замовника», ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою Добропільської міської ради, в інтересах якої діє ОСОБА_4 ,

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2023 року,(суддя Здоровиця О.В.), ухваленого в приміщенні Добропільського міськрайонного суду Донецької області, повний текст рішення складено 03 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У грудні 2020 року Добропільська міська рада звернулася до суду з зазначеним позовом, вобґрунтування якого послалась на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради народних депутатів відповідачу ОСОБА_1 був виданий ордер № 12 від 17.08.2015 року на вселення в житлове приміщення в квартиру за адресою АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі. Квартира є двокімнатною, розташована у будинку, який перебуває на балансі КП «Добропільська служба єдиного замовника», не приватизована та є покинутою, оскільки відповідачі не проживають у ній з 2015 року і не виконують обов`язків по схоронності житлового фонду та сплаті комунальних платежів. Заборгованість за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій складає 5 289,34 грн; за опалення 3 307,22 грн, нарахування за послуги водопостачання та водовідведення з січня 2017 року не проводиться, оскільки в квартирі ніхто не проживає. Враховуючи що обов`язки, передбачені договором найму житлового приміщення, ніхто з відповідачів не виконує, житло для проживання не використовується, не утримується, плата за комунальні послуги не здійснюється, квартира покинута без поважних причин, вважає, що вказане свідчить про відсутність зацікавленості відповідачів у її збереженні для проживання.

Просили суд визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2023 року у задоволені позову Добропільської міської ради відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що зважаючи на відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, та те, що сам факт не проживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, оцінивши втрату відповідачами свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, у зв`язку з чим вимоги позивача задоволенню не підлягають.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, Добропільська міська рада зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що посилання суду першої інстанції на відсутність належних доказів на підтвердження факту відсутності відповідачів в спірній квартирі понад встановленого статтею 71 ЖК України строку саме без поважних причин є необґрунтованим. Відсутність наймача понад встановлений строку підтверджується актом житлової організації, в якому наявні підписи сусідів. Також несплата комунальних послуг з жовтня 2017 року по лютий 2021 року, а також відсутність споживання електричної енергії послуг опалення, водопостачання та водовідведення за період з серпня 2015 року по вересень 2021 року, є підтвердженням того, що фізичні особи, які зареєстровані в житловому приміщенні, протягом тривалого часу не виявляють до нього жодного інтересу. Про існування заочного рішення від 12 травня 2021 року, якими їх було визнано такими, що втратили право користування квартирою, відповідачі дізналися випадково, коли звернулися до ЦНАП для підтвердження місця реєстрації у зв`язку з від`їздом на роботу за кордон, після чого відповідачі 09 вересня 2021 року звернулися до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Крім того, рішенням суду порушено житлові права третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у справі, ОСОБА_3 , якій на підставі рішення виконавчого комітету № 373 від 08 вересня 2021 року передана у користування вищевказана квартира, що перебувала як одинока мати на квартирному обліку у виконкомі міської ради, разом з якою проживають двоє її малолітніх дітей. Скасуванням заочного рішення, яким відповідачі були визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням та ухваленням нового рішення про відмову з задоволенні позовних вимог, суд порушив право ОСОБА_3 та її малолітніх дітей на безперешкодне користування приміщенням без відповідної згоди органу опіки та піклування. Крім того, на підставі заяви ОСОБА_3 по вказаній квартирі триває приватизація, по вказаному факту судом не надано належної правової оцінки. Судом з`ясовано причину відсутності відповідачів понад встановлені строки через непридатність для проживання, але не доведено їх поважності.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від відповідачів у справі відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник Добропільської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього найшла заява про розгляд справи без їх участі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник третьої особи КП «Добропільська служба єдиного замовника» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 знаходиться на балансі КП «Добропільська служба єдиного замовника» з жовтня 2004 року і є комунальною власністю Добропільської міської ради, що підтверджується листом директора КП «ДСЄЗ» № 506 від 16.12.2020 року (а.с.11).

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 236373697 від 10.12.2020 року(а.с.9) та довідкою ТОВ «Добропільке БТІ» № 537 від 12.11.2020 року (а.с.8) підтверджується, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 не зареєстровано.

Довідка начальника відділу з житлових питань та управління комунальною власністю Добропільської міської ради Донецької області № 09/186 від 07.12.2020 року свідчить про те, що квартира АДРЕСА_2 була надана на підставі ордеру № 12 від 17.08.2015 року ОСОБА_1 (а.с.7), що також підтверджується копією ордеру на жиле приміщення № 12, який видано виконавчим комітетом міської ради м. Добропілля 17.08.2015 року.

З 13.10.2015 року за адресою АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується довідками відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 29.10.2020 року (а.с.6), від 23.12.2020 року (а.с.22,23).

З акту обстеження квартири за адресою АДРЕСА_1 , який засвідчено головою ОСББ «Гармонія» ОСОБА_5 , мешканцями квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 від 10.12.2020 року вбачається, що вказаними особами в ході обстеження вказаної квартири встановлено, що з 2015 року в зазначеній квартирі ніхто не проживає. Потрапити до квартири комісії не вдалось, оскільки двері квартири зачинені. Сума заборгованості зі сплати комунальних послуг з утримання будинків та прибудинкових територій станом на 01 грудня 2020 року становить 5289,34 грн (а.с.10).

Відповідно до інформації директора Добропільського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (ДВУВКГ) від 13.11.2020 року вбачається, що нарахування за послуги водопостачання і водовідведення за адресою АДРЕСА_1 не проводиться з 2017 року у зв`язку із тим, що там ніхто не мешкає згідно акту інвентаризації. Заборгованість станом на 01.11.2020 рік відсутня. (а.с.12-14).

З інформації ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» №169 від 16.11.2020 року, вбачається, що станом на 01.07.2016р. і на 01.10.2020р. по філії «Соцсервіс», існує заборгованість з центрального опалення квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 3307,22 грн. (а.с.15). Зміст вказаної інформації також свідчить про те, що зазначена заборгованість з центрального опалення у розмірі 3307,22 грн за вказаною адресою рахується за ОСОБА_8 (особовий рахунок НОМЕР_1 ).

Згідно рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради № 373 від 08.09.2021 року двокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 житловою площею 29.4 кв.м. передана ОСОБА_3 , як такій що перебувала на квартирному обліку у виконкомі міської ради. (а.с.172-173)

З повідомлення відділу житлових питань та управління комунальною власністю міської ради вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_3 по вказаній квартирі триває процедура приватизації. (а.с.171)

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга Добропільської міської ради, в інтересах якої діє ОСОБА_4 , задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову Добропільської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, та те, що сам факт не проживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, оцінивши втрату відповідачами свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, у зв`язку з чим вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: «аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності .

Так, аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки начальника відділу з житлових питань та управління комунальною власністю Добропільської міської ради Донецької області № 09/186 від 07.12.2020 року свідчить про те, що квартира АДРЕСА_2 була надана на підставі ордеру № 12 від 17.08.2015 року ОСОБА_1 (а.с.7), що також підтверджується копією ордеру на жиле приміщення № 12, який видано виконавчим комітетом міської ради м. Добропілля 17.08.2015 року.

З 13 жовтня 2015 року за адресою АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується довідками відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 29.10.2020 року (а.с.6), від 23.12.2020 року (а.с.22,23).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії» , заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

В силу вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями частини 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 6 статті 81 ЦПК).

Відповідно до норм статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачі в спірній квартирі фактично не проживали, оскільки вказана квартира, яка була надана Добропільською міською радою відповідачам за ордером, не була придатна для проживання.

Так актом, який затверджений директором Приватного підприємства «Добропільська РЕС» «Південний», від 29.10.2015 року (а.с.96) підтверджується, що дійсно комісією, яка складалась з квартиронаймача ОСОБА_1 та двох працівників вказаного підприємства при обстежені квартири АДРЕСА_2 було встановлено, що вказана квартира має незадовільний стан, так як в квартирі відсутні прибори опалення, система центрального опалення закільцьована на 4 поверсі, відсутня система водопостачання, каналізаційна система, квартира відключена від електропостачання.

Актом від 04.11.2015 року, який затверджено головним інженером філіалу «УКК» ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» (а.с.97) підтверджується, що в квартирі АДРЕСА_2 прибори центрального опалення відсутні, система закільцьована на 4 поверсі в квартирі АДРЕСА_5 . Вказаний акт складений для припинення нарахування за центральне опалення з 01.10.2015 року.

З довідки АТ «ДТЕК «Донецькі електромережі» (а.с.98-99) вбачається, що житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 було підключено до електропостачання в січні 2017 року. Особовий рахунок НОМЕР_2 відкритий на ім`я споживача ОСОБА_1 .

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не утримували спірну квартиру та не сплачували комунальні послуги, втратили до неї свій інтерес, оскільки спростовуються наданими відповідачами письмовими доказами.

Так, судом встановлено, що відповідачкою ОСОБА_1 в період з грудня 2015 року по вересень 2017 року регулярно оплачувались послуги з утримання будинку та прибудинкової території, що підтверджується наданими квитанціями (а.с.100-103).

Що стосується оплати за послуги водопостачання та центральне опалення, то матеріалами справи достовірно підтверджується, що вказані послуги відповідачам за адресою АДРЕСА_1 не надавались, оскільки в квартирі відсутня система водопостачання, централізованого опалення, каналізаційна система.

З приводу доводів позивача про те, що наявність заборгованості за центральне опалення підтверджується листом директора філії «Соцсервіс» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» (а.с.15), то ці доводи суд не приймає до уваги, оскільки вказаний доказ жодним чином не підтверджує наявності такої заборгованості у відповідачів, оскільки зі змісту цього листа вбачається, що заборгованість за централізоване опалення за адресою АДРЕСА_1 станом на 01.07.2016 року та на 01.10.2020 року в сумі 3307,22 грн має ОСОБА_8 , тобто особа, яка ймовірно була користувачем вказаної квартири до 17.08.2015 року (до передання квартири в користування відповідачів).

Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції було встановлено, що приведення квартири в стан придатний для проживання в ній потребувало від відповідачів значних матеріальних затрат, яких вони не мали, у зв`язку з чим відповідач ОСОБА_2 виїжджав на заробітки за кордон.

Вказані обставини підтверджуються інформацією Державної прикордонної служби України від 18.01.2021 року (а.с.42), з якої вбачається, що ОСОБА_9 дійсно перебував за кордоном в період до 04.05.2016 року. з 29.09.2017 року по 29.12.2017 року, з 12.01.2018 року по 27.01.2019 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачі не втрачали інтересу до спірного житлового приміщення, а їх не проживання в спірній квартирі було обумовлено поважними причинами.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що оскільки відповідачі проявляють інтерес до спірного жилого приміщення, зареєстровані за його адресою, не мають іншого житла на момент подання позову, то відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є їх єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 759/14973/17.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Доводи апеляційної скарги, що скасуванням заочного рішення, яким відповідачі були визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням та ухваленням нового рішення про відмову з задоволенні позовних вимог, було порушено право третьої особи ОСОБА_3 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки звертаючись до суду із заявою про поновлення процесуального строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та перегляд заочного рішення, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали на меті захистити свої права на користування житловим приміщенням, що в даному випадку було першочерговим.

Статтею 55 Конституції України закріплено фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина. Надання громадянам права на реалізацію судового захисту їх порушених конституційних прав є невід`ємним елементом законності у державі. Можливість отримати судовий захист порушеного чи оспорюваного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу є одним з найважливіших прав особистості, що суттєво визначає її місце у суспільстві. Тому реалізація права на судовий захист має не тільки юридичне, але й суттєве соціально-політичне значення. Судовий захист надається кожному, хто має на нього право та потребує його. Будь-яка особа, що вважає своє право порушеним, має можливість звернутися за судовим захистом та доводити свою правоту.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Добропільської міської ради.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Добропільської міської ради, в інтересах якої діє Шевченко Віталій Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді В.П. Зубакова

В.О. Остапенко