Справа № 487/7382/21 Головуючий в 1-й інстанції Цуркан Р. С.
Провадження 22-ц/812/1303/23 Доповідачка апеляційної інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючої судді Ямкової О. О.,

суддів Локтіонової О. В., Самчишиної Н. В.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О. М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 2 жовтня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Цуркана Р. С. в приміщенні суду в місті Миколаєві о 14 годині 55 хвилин, зі складенням його повного тексту, по справі

за заявою

ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Миколаївська міська рада,

про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем,-

В С Т А Н О В И В:

19 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавицею.

В обґрунтування поданої заяви зазначав, що є єдиним спадкоємцем після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_3 .

Після смерті спадкодавці відкрилася спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності померлій ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 травня 1994 року Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду та свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 липня 2002 року №4-1000, виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області.

При зверненні заявника до держаного нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено у видачі такого свідоцтва, у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини та відсутності підтвердження факту прийняття ним спадщини, на підставі постанови державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори від 15 вересня 2021 року.

Посилаючись на те, що на час смерті матері постійно проживав разом з нею в її квартирі, оскільки здійснював догляд за нею та вважав це місце своїм житлом, незважаючи на реєстрацію в іншому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , просив за цих обставин встановити факт свого спільного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини.

Відзиву на заяву заінтересованою особою не надано, натомість викладено прохання про прийняття у справі судового рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

В подальшому Миколаївська міська рада звернулась з заявою про розгляд справи без участі її представника.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 2 жовтня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що надані заявником докази не доводять факт його постійного проживання зі спадкодавицею на час її смерті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те що рішення ухвалене з безпідставним наданням переваги показанням свідка ОСОБА_4 , без врахування показів інших свідків та письмових доказів у справі про оплату ритуальних послуг, а також без врахування норм Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», внаслідок чого цим судовим рішення обмежено право заявника на отримання спадщини, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

При вирішенні справи судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та єдиним її спадкоємцем за законом (а.с.25, 26). Спадкоємці за заповітом відсутні.

Після смерті спадкодавиці відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка за життя належала їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду 23 травня 1994 року (а.с.83) та свідоцтва на право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори 4 липня 2002 року за номером 4/1000 (а.с.19).

Після смерті матері заявник взяв на себе обов`язки з її поховання (а.с.21, 33-34) та 2 липня 2021 року поштою надіслав заяву до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори про видачу йому свідоцтва про право на спадщину (а.с.46-52).

15 вересня 2021 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Жернакову Ю. В. відмовлено у видачі відповідного свідоцтва, у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини та відсутності підтвердження факту прийняття ним спадщини (а.с.18).

Таким чином, заявник ОСОБА_1 , пропустив строк на прийняття спадщини на 1 місяць 12 днів, не звернувся до суду із заявою про надання йому додаткового строку на прийняття спадщини у відповідності до статті 1272 ЦК України із зазначенням поважних причин його пропуску, а подав до суду цю заяву про встановлення факту прийняття ним спадщини у відповідності до частини 3 статті 1268 ЦК України, як особа, що постійно проживала зі спадкодавицею на час відкриття спадщини.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами 2 та 6 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Отже, зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При тому факт постійного проживання на час відкриття спадщини спадкоємцю потрібно доводити за допомогою сукупності доказів, які свідчать про те, що заявник спільно проживав зі спадкодавцем та був пов`язаний з ним спільним побутом, і мав взаємні права та обов`язки, зокрема, ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність спільного постійного проживання

Разом з тим, заявником суду надано копію паспорту, де починаючи з 20 липня 2007 року і по теперішній час його постійним зареєстрованим місцем проживання є адреса постійного проживання його сім`ї: АДРЕСА_2 (а.с.9-10зв). Ці обставини підтверджені свідком ОСОБА_4 , яка є його дружиною.

В той час, коли постійним місцем проживання спадкодавці, його матері ОСОБА_3 до дня смерті є місце її реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ( а.с.51).

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які допитані судом підтвердили, що заявник з`являвся за місцем проживання його матері, яка хворіла, здійснював за неї догляд та поховав її, але обставин щодо його постійного проживання зі спадкодавицею, їм невідомі.

Тобто саме по собі надання періодичної допомоги та піклування заявником про спадкодавицю не є достатнім підтвердженням постійного проживання разом на день її смерті, що є необхідним для підтвердження факту прийняття ним спадщини відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України.

Надані заявником на підтвердження зазначеної обставини докази: договори-замовлення на організацію та проведення ритуальних послуг з поховання, також не є доказом постійного проживання зі спадкодавцем, а можуть лише свідчити про турботливе ставлення позивача до своєї матері.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає надані заявником докази недостатніми для підтвердження факту його постійного проживання зі спадкодавицею, з огляду на відсутність довідки відповідної житлової організації, яка б могла засвідчити такий факт, та відсутності сукупності належних та достемених доказів його наявності.

За такого оскаржуване судове рішення є мотивованим, містить вичерпні висновки щодо наданих заявником доказів та встановлених у справі обставин в межах підстав та предмету заяви, а тому у відповідності до статті 375 ЦПК України не підлягає зміні чи скасуванню.

Тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 2 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

Н. В. Самчишина