ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/3284/19 Номер провадження 22-ц/814/1191/23Головуючий у 1-й інстанції Мельникова І.Д. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дорош А.І., Дряниця Ю.В.,

секретар Стеценко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Московського районного суду м.Харків від 17 вересня 2020 року, постановлене суддею Мельниковою І.Д.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

06.03.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 30.03.2017 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики №30-03/17, на виконання якого позичальником складено розписку. За умов такого договору позивач позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 622 406,42 грн., що є еквівалентом 60 000,00 дол. США за курсом НБУ станом на 30.03.2017, зі строком виконання зобов`язання до 13.04.2018. Після настання дати повернення позики відповідачка ОСОБА_2 своїх зобов`язань за позикою не виконала, вимоги повернути кошти ігнорує. Із наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу в розмірі 1 588 800,00 грн. та 156 866,66 грн. - індекс інфляції за період прострочення, а всього 1 715 666,66 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 17.09.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що позивач не подав до суду належні та допустимі письмові доказі на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. Зокрема, суд зазначив, що до позовної заяви позивачем не додано договору позики від 30.03.2014, розписки до нього та розрахунку інфляційних витрат.

Позивач оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Із підстав, раніше викладених у позовній заяві, доводить, що 30.03.2017 між ним та відповідачкою було укладено договір позики №30-03/17, за яким остання отримала в борг грошові кошти у розмірі 1 622 406,42 грн., факт отримання яких засвідчено розпискою, складеною позичальником власноручно. Оскільки після настання дати повернення позики відповідачка своїх зобов`язань за позикою не виконала, він був вимушений звернутися до суду за захистом порушеного права та на підтвердження права вимоги за цим позовом надав суду копію договору та розписки, які безпідставно були залишено поза увагою суду.

22.02.2021 позивачем подано апеляційному суду оригінал розписки та договору позики.

Постановою Харківського апеляційного суду від 24.02.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 17.09.2020 - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.11.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Харківського апеляційного суду від 24.02.2021 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29.11.2021 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27.01.2023 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду із повідомленням сторін.

Учасники судового процесу в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи у порядку ч.ч.11, 13 ст.128 ЦПК України, що згідно ч.2 ст.372 цього Кодексу не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи убачається, що 04.03.2019 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Московського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. У позовній заяві зазначені додатки, а саме: квитанція про сплату судового збору; копія договору позики №30-03/17 від 30.03.2017 та розписки до нього; копія розрахунків інфляційних втрат; копія позовної заяви та додатків; заява про забезпечення позову./а.с.1-3 т.1/

Позовна заява зареєстрована у Московському районному суді м.Харкова 06.03.2019. У той же день, 06.03.2019, працівниками Московського районного суду м.Харкова складено акт №47 про те, що під час розкриття конверта, надісланого ОСОБА_1 виявлено, що відсутні додатки, вказані у позовній заяві, а саме: квитанція про сплату судового збору. Також відсутня квитанція про сплату судового збору до заяви про забезпечення позову./а.с.4 т.1/

При цьому жодних документів щодо відсутності у поштовому відправленні ОСОБА_1 копії договору позики №30-03/17 від 30.03.2017, копії боргової розписки, копії розрахунків інфляційних втрат уповноваженими особами суду складено не було. Тоді як письмове звернення Московського районного суду м.Харкова від 10.02.2020 до ОСОБА_1 з роз`ясненням позивачу необхідності подати всі наявні у нього докази не містить підтверджень його відправлення та отримання адресатом./а.с.53 т.1/

За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав вважати, що позивач долучав до своєї позовної заяви копії договору позики №30-03/17 від 30.03.2017 та боргової розписки, а також, що про відсутність таких доказів у матеріалах справи йому не було відомо. Відтак, районний суд постановив рішення за неповно з`ясованих обставин та дійшов помилкового висновку про недоведеність вимог позову належними доказами.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша та друга статті 367 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 27.03.2023 у справі №686/9366/20 зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Із огляду на викладене, установивши, що договір позики №30-03/17 від 30.03.2017 та боргова розписка були відсутні у матеріалах справи з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, апеляційний суд приймає їх до уваги та надає оцінку у сукупності з іншими матеріалами справи.

Так, апеляційним судом установлено, що 30.03.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №30-03/17, за умов якого позикодавець передає у власність грошові кошти у розмірі, визначеному даним договором, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених за цим договором (п.1 договору).

Сума позики за цим договором становить 1 622 406,42 грн., що є еквівалентом 60 000,00 дол. США за курсом НБУ на 30.03.2017. Позика передана позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору, готівкою. Підписання цього договору позичальником є підтвердженням отримання ним грошових коштів від позикодавця у розмірі, встановленому п.2.1. цього договору. Позика за цим договором є безпроцентною (п.2. договору).

За змістом п.3 цього договору, позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики 13.04.2018. Позичальник має право в будь-який час повністю або частково достроково повернути позику, попередивши про це позикодавця за три календарні дні до фактичної передачі зручним для сторін способом. Позичальник зобов`язується повернути у гривнях грошовий еквівалент суми, яка отримана в позику за курсом НБУ встановленим на день повного розрахунку за договором. Повернення позики (її частини) підтверджується розпискою позикодавця.

У випадку несвоєчасного або в неповному обсязі повернення суми позики позичальник сплачує позикодавцеві неустойку у виді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення (п.4.5. договору)./а.с.113-115 т.1/

30.03.2017 ОСОБА_2 власноручно складено розписку, якою вона підтверджує отримання від ОСОБА_1 грошових коштів (готівкою) 1 622 406,42 грн. на виконання договору позики №30-03/17 від 30.03.2017./а.с.115 т.1/

Докази на підтвердження боргового зобов`язання надані позивачем в оригіналі та підтверджують право вимоги позивача за ним. При цьому, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №319/1669/16, від 08.07.2019 у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі №501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі№6-996цс17.

У цій справі належними доказами підтверджено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, а також порушення відповідачем умов зобов`язання за ним, що є підставою стягнення суми основного боргу в межах заявлених вимог позову, у розмірі 1 588 800,00 грн., не спростованого відповідачем.

Також позивачем заявлено до стягнення індекс інфляції за період прострочення у розмірі 156 866,66 грн. Вирішуючи такі вимоги, колегія суддів враховує наступне.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний на підставі ст.625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІ3 - індекс інфляції за третій місяць прострочення; ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Із урахуванням викладеного, апеляційним судом здійснено відповідний перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат за період із травня 2017 року по лютий 2018 року, що склав: травень 2017 року - 101,3; червень 2017 року - 101,6; липень 2017 року - 100,2; серпень 2017 року - 99,9; вересень 2017 року - 102,0; жовтень 2017 року - 101,2; листопад 2017 року - 100,9; грудень 2017 року - 101,0; січень 2018 року - 101,5; лютий 2018 року - 100,9. Відтак, апеляційним судом установлено, що загальний індекс інфляції - 6,77%, таким чином розмір інфляційних втрат становить 107 561,76 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Визначений апеляційним судом розмір інфляційних втрат сторонами не спростовано, тоді як кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із постановленням нового про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 1 696 361,76 грн. В іншій частині позову відмовити.

Згідно ст.141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам позову (98,8%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 42 703,83 грн. (9 489,74грн. (позовна заява) +14 234,61 грн. (апеляційна скарга) +18 979,48 грн. (касаційна скарга))./а.с.8,97 т.1, а.с.17 т.2//

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376 п.п.3,4,381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харків від 17 вересня 2020 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 30 березня 2017 року у розмірі 1 588 800,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 107 561,76 грн., а всього 1 696 361,76 грн. (один мільйон шістсот дев`яносто шість тисяч триста шістдесят одна гривня сімдесят шість копійок).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 42 703,83 грн. (сорок дві тисячі сімсот три гривні вісімдесят три копійки).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.12.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді А.І. Дорош

Ю.В. Дряниця