ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

06 грудня 2023 року

м. Харків

справа № 643/5652/16-ц

провадження № 22-ц/818/2508/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», який є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2023 року, ухвалене суддею Афанасьєвим В.О., -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 липня 2016 року позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором № 010-2/07/1-278-07 від 16 березня 2007 року, що виникла станом на 23 березня 2016 року, у розмірі 67 030,12 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 66 368,03 доларів США; пеня, розрахована за період з 30 березня 2015 року по 23 березня 2016 року, у розмірі 662,09 доларів США, а також суму судового збору у розмірі 25332,64грн.

03 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2023 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 липня 2016 року - скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

04 вересня 2023 року ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України - у зв`язку із наявністю такого, що набрало законної сили рішення суду постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той саме предмет і з тих самих підстав.

28 вересня 2023 року АТ «Райффайзен Банк» подано клопотання про закриття провадження у справі з підстав п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України - у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2023 року у задоволенні клопотання АТ «Райффайзен Банк» про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору - відмовлено.

Клопотання ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , про закриття провадження у справі - задоволено.

Провадження по справі за позовом ПАТ «Райффайзен банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором - закрито у зв`язку з наявністю рішення суду з цього самого предмета та з цих же підстав, що набрало законної сили.

Повернуто АТ «Райффайзен Банк» з державного бюджету України судовий збір в розмірі 25 332,64грн., сплачений відповідно до платіжного доручення №503662 від 10 травня 2016 року.

В апеляційній скарзі АТ «Райффайзен Банк», який є правонаступником ПАТ «Райффайзен банк Аваль» просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення його клопотання про закриття провадження у справі з підстав п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України - у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції закриваючи провадження у справі з підстав п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України дійшов помилкового висновку, оскільки в переліку підстав для закриття провадження у справі (ч.1 ст.255 ЦПК України) спочатку зазначена підстава закриття - відсутність предмету спору, а потім вже підстава - набрання законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Вважає, що суд повинен був в першу чергу перевірити наявність чи відсутність самого предмету спору, та за відсутності підстав для закриття провадження у справі на підставі п.2, ч.1 ст.255 ЦПК України переходити до перевірки наступної підстави щодо закриття провадження у справі - п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про відмову в закритті провадження з підстав п.2 ч.1 ст.255ЦПК України та про закриття провадження у справі з підстав п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення Банку до суду з вказаним позовом вже існувало рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2015 року у справі №643/17089/14-ц, ухвалене з цього самого предмета та з цих же підстав, яке набрало законної сили.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, вказав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia, заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Статтею 55 Конституції України закріплено фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина.

Надання громадянам права на реалізацію судового захисту їх порушених конституційних прав є невід`ємним елементом законності у державі. Можливість отримати судовий захист порушеного, оспорюваного чи невизнаного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу є одним з найважливіших прав особистості, що суттєво визначає її місце у суспільстві. Тому, реалізація права на судовий захист має не тільки юридичне, але й суттєве соціально-політичне значення. Судовий захист надається кожному, хто має на нього право та потребує його. Будь-яка особа, що вважає своє право порушеним, оспорюваним чи невизнаним має можливість звернутися за судовим захистом та доводити свою правоту.

Право, напевно, не мало б особливо важливого значення для суспільства та особи, якби не було забезпечене можливістю примусового здійснення, тобто реалізації права. Сутність судового захисту полягає в забезпеченні реальності правовідносин в суспільстві та надання їм сили державного примусу. Безпосередньо сам судовий захист являє собою компетентне і безспірне визнання законності вимоги правового характеру, як правило, за допомогою державно-владного примусу відповідних осіб до реального виконання їх юридичних обов`язків.

Право на захист також закріплено в статті 4 ЦПК України та статті 16 ЦК України.

Матеріали справи свідчать, що 04 вересня 2023 року ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України - у зв`язку із наявністю такого, що набрало законної сили рішення суду постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той саме предмет і з тих самих підстав.

АТ «Райффайзен Банк» в суді першої інстанції заперечував проти задоволення вказаного клопотання, у зв`язку з чим 28 вересня 2023 року ним було подано клопотання про закриття провадження у справі з підстав п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України - у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Статтею 255 ЦПК України передбачені підстави закриття провадження у справі

Пунктом 3) частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Встановлена цивільним процесуальним законом неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб.

Таке повністю узгоджується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права і відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04грудня 2019року у справі №917/1739/17 (провадження№ 12-161гс19 ) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту права або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2016 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором №010-2/07/1-278-07 від 23 березня 2016 року в розмірі 67 030,12 доларів США, визначеної станом на 23 березня 2016 року.

За результатами розгляду даного позову 19 липня 2016 року Московським районним судом м. Харкова було ухвалено заочне рішення про задоволення позову, яке у подальшому ухвалою цього ж суду від 25 липня 2023 року було скасовано та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Також, апеляційним судом встановлено, що ПАТ «Райффайзен банк Аваль» вже звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №10-2/07/1-278-07 від 16 березня 2007 року

Зокрема, як вбачається з відомостей з ЄДРСР рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2015 року у справі №643/17089/14-ц було задоволено позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції заборгованість за Кредитним договором №010-2/07/1-278-07 від 16 березня 2007 року у розмірі 96487,10 доларів США, з яких: загальна сума заборгованості за кредитом складає - 95906,32 доларів США, сума пені за порушення строку погашення тіла кредиту складає - 580,78 доларів США, а також судовий збір у розмірі 3 654грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили 23 березня 2015 року.

Разом з тим, із змісту цього рішення вбачається, що предметом розгляду була заявлена Банком вимога щодо стягнення заборгованості за інший період, а ніж у даній справі, а саме заборгованість визначена станом на 23 вересня 2014 року.

Крім того, як зазначає Банк у позовній заяві, та підтверджується матеріалами справи, 26 травня 2015 року, тобто вже після ухвалення рішення у справі №643/17089/14-ц та набрання ним законної сили, між Банком та ОСОБА_1 , було укладено додатковий договір №5 до кредитного договору №010-2/07/1-278-07 від 16 березня 2007 року, яким були змінені умови погашення заборгованості за кредитним договором та здійснено реструктуризацію заборгованості.

Отже, підстави та предмет позовів у наведених справах не є цілком тотожними.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, не перевірив які саме позовні вимоги у справі №643/17089/14-ц є тотожними позовним вимогам у даній справі, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо закриття провадження у справі з підстав п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, в цілому.

Що стосується відмови в задоволені заяви АТ «Райффайзен Банк» про закриття провадження у справі з підстав п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно п.2) ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте, поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17-ц (провадження № 61-13405св18), 30 січня 2019 року у справі № 326/371/17-ц (провадження № 61-37088св18), 27 лютого 2019 року у справі № 569/12875/16-ц (провадження № 61-41476св18), 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18-ц (провадження № 61-2018св19).

Поряд з цим, за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрито з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18-ц (провадження № 61-2018св19).

Разом з тим, судом першої інстанції не наведено мотивів відмови у задоволенні заяви АТ «Райффайзен Банк» про закриття провадження у справі з підстав п.2) ч.1 ст.255 ЦПК України, отже, заява фактично не вирішувалась.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувана ухвала в частині залишення без задоволення заяви АТ «Райффайзен Банк» про закриття провадження у справі з підстав п.2) ч.1 ст.255 ЦПК України - у зв`язку із відсутністю предмету спору, також підлягає скасуванню.

Відповідно до положень статті 379 ЦПК України однією з підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції для розгляду заяв по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк», який є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль»,- задовольнити частково.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2023 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова