Житомирський апеляційний суд
Справа №293/2426/21 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О. М.
Категорія 60 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №293/2426/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Черняхівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсними та скасування договорів дарування житлового будинку, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області, ухвалене 21 жовтня 2022 року суддею Збаражським О.М. у смт Черняхові, повний текст рішення складено 31 жовтня 2022 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася в суд до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із позовом, у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 25.01.2022 (а.с. 119-130 т.1), просила:

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на частину жилого будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , видане 07.10.1994 державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І. на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за №2184;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на частку вказаного жилого будинку, видане 07.10.1994 державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І. на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за №2197;

визнати недійсним та скасувати договір дарування від 25.04.1995, посвідчений державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І., зареєстрований в реєстрі за №1458;

визнати недійсним та скасувати договір дарування від 15.09.2008, посвідчений нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Пилипчуком В.І., зареєстрований в реєстрі за №3203;

визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на частину житлового будинку, загальною площею 118,6 кв.м., житловою площею 69,4 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_5 .

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 є донькою відповідача ОСОБА_2 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . Колишнє подружжя мало шестеро дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на її майно, зокрема, на вищевказаний житловий будинок. На дату смерті матері позивачці було шістнадцять років, весь обсяг спадкового майна отримав її батько - ОСОБА_2 , 07.10.1994 він став одноосібним власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 21.01.1994 ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_12 . Договором дарування від 25.04.1995 ОСОБА_2 подарував частину будинку наступним чином: доньці ОСОБА_11 - 16/100 ід.ч., синові ОСОБА_10 - 36/100 ід.ч. та дружині ОСОБА_12 - 48/100 ід.ч. Договором дарування від 03.12.2007 син ОСОБА_10 подарував ОСОБА_2 36/100 ід.ч. спірного будинку. Окрім того, договором дарування від 15.09.2008 ОСОБА_2 подарував своїй дружині ОСОБА_13 13/100 ід.ч. спірного будинку. 28.09.2021 ОСОБА_11 звернулася до Черняхівської державної нотаріальної контори із документами для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку після померлої матері, однак, постановою від 28.09.2021 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки дані про неповнолітню доньку ОСОБА_14 у спадковій справі №111/1994 за 1994 рік відсутні. Вважає, що ОСОБА_2 порушені права ОСОБА_11 на спадкування за законом після смерті матері, що стало підставою для звернення до суду з метою захисту її порушеного та невизнаного права.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Вказала, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тій обставині, що спірне нерухоме майно не підлягало поділу як спільна сумісна власність подружжя, оскільки мати позивачки - ОСОБА_5 успадкувала це майно після смерті своєї матері - ОСОБА_15 , а, відтак, на вказане майно режим спільної сумісної власності не розповсюджувався. Тому, вважає, що ОСОБА_2 протиправно видано свідоцтво від 07.10.1994 за №2197 про право власності на частку спірного житлового будинку. Окрім того, державним нотаріусом Евертом В.І. не було дотримано порядку видачі такого свідоцтва та не отримано дозволу органів опіки і піклування, оскільки серед спадкоємців після померлої ОСОБА_5 була неповнолітня особа.

На її думку, є помилковими висновки суду про те, що на момент смерті своєї матері позивачка, згідно записів домової книги, не проживала разом із спадкодавцем. Із запису під №4 домової книги за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_16 прописана за зазначеною адресою як «утриманка» на постійне місце проживання 17.08.1984 на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 02.04.1977, а виписана 21.07.1995. Із запису №9 слідує, що того ж 21.07.1995 позивачка знову була прописана за цією ж адресою, але вже на підставі паспорту, виданого 03.05.1993 Алчевським РВВС Луганської області, та виписана 03.10.1995. Окрім того, виходячи із зорового аналізу почерку, підпису посадової особи та кольору чорнила в записах на штемпелі в домовій книзі про виписку-прописку ОСОБА_11 саме датою 21.07.1995 вбачається, що вони зроблені однією особою, що дає підстави вважати, що ця дата є дійсно 1995 рік.

Також, зазначила, що суд, при дослідженні обставин та підстав для скасування свідоцтва про право на спадщину, неправильно застосував норми матеріального права, адже, застосуванню підлягала саме норма ЦК УРСР, яка регулює право на обов`язкову частку в спадщині неповнолітньої особи, якою позивачка була на час відкриття спадщини. Суд не врахував ту обставину, що після смерті ОСОБА_5 відповідач залишився єдиним законним представником позивачки, який мав оформити спадкові права на майно своєї неповнолітньої доньки, у зв`язку з чим фактично усунув останню від права на спадкування.

На її думку, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що видані свідоцтва від 07.10.1994 за №2184 та №2197 не відповідають затвердженим та діючим на той час формам (Форма №9 та Форма №14). Зокрема, свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя містить гербовий знак вже на той час не існуючого Радянського союзу, що в супереч нормам Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є нечинними, оскільки виконані не на спеціальному бланку або без застосування захисного знака (п.2-1 Розділу І Інструкції).

Також вважає, що суд не надав жодної оцінці тій обставині, що договір дарування від 25.04.1995 було укладено у 1995 році на прізвище обдарованої ОСОБА_12 , тоді, як остання ще 21.01.1994 змінила прізвище з ОСОБА_17 на ОСОБА_18 у зв`язку з укладенням шлюбу, а тому, документ, що посвідчував обдаровану особу на момент укладення договору був недійсним, що унеможливлював вчинення нотаріусом даної нотаріальної дії.

Окрім того, вказала, що є безпідставними твердження суду про обрання позивачкою неналежного способу захисту свого порушеного права, оскільки вважає, що саме скасування спірних свідоцтв і визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом є саме таким ефективним способом захисту, який відновить порушені права позивачки. На її думку, вважає, що ефективність вказаного судом способу захисту, а саме, подання ОСОБА_1 позову про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, жодним чином не відновить права позивачки.

Вважає безпідставними висновки суду про пропуск ОСОБА_1 шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, так, і шість місяців після набуття позивачкою повноліття, оскільки такі суперечать вимогам ст. 535 ЦК УРСР. Окрім того, жодними нормами законодавства, як УРСР та і українського, не передбачено, який існує строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом чи заповітом, не віднайшов таких норм і суд першої інстанції для обґрунтування цих мотивів.

В оскаржуваному рішенні суд дійшов висновку, що позивачкою заявлені позовні вимоги до неналежних відповідачів, при цьому, не конкретизував, який саме з відповідачів є неналежним, що також є порушенням норм процесуального права, яке стало однією з підстав для відмови у позові. Разом із тим, незалучення у справу у якості співвідповідача ОСОБА_19 не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог як скасування свідоцтв від 07.10.1994 про право на спадщину за №2184 та про право власності на частку житлового будинку за №2197, оскільки такий був стороною лише одного правочину договору дарування від 25.04.1995 за №1458.

Також, на її думку, суд залишив поза увагою наведені позивачкою обставини та надані письмові докази на обґрунтування своїх позовних вимог та не надав належної правової оцінки бездіяльності ОСОБА_3 .

Відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивачки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Статтею ст. 16 ЦК України 2003 року визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 та 3 пункту 1 своєї постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.

За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.

Відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

З огляду на частини 1, 2 ст. 4 Закону України «Про власність», який діяв на час спірних правовідносин, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Згідно частини 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року вбачається, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. За приписами частини 1 ст. 59 ЦК УРСР 1963 року угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що колишнє подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мало шестеро дітей: ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.14-19 т.1).

Після реєстрації шлюбу 08.05.2002 ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_20 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.20 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (мати позивачки), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.22 т.1).

21.01.1994 ОСОБА_2 (батько позивачки) зареєстрував шлюб з ОСОБА_12 , про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 (а.с.24 т.1).

07.10.1994 державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І. до майна померлої ОСОБА_5 заведено спадкову справу №111/1994 (а.с.231-238 т.1), з якої вбачається, що останній на праві особистої власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_4 від 22.12.1992 (а.с. 234 т.1).

07.10.1994 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за №2197, на 1/2 частку у спільному майні подружжя, набутому під час шлюбу, на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_5 (а.с. 232 т.1)

Цього ж дня, ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.10.1994, зареєстроване в реєстрі за №2184, на 1/2 частку вищевказаного житлового будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 (а.с. 233 т.1).

У подальшому, згідно договору дарування від 25.04.1995 дарувальник ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_11 прийняла у дар 16/100 ід.ч., ОСОБА_10 - 36/100 ід.ч., ОСОБА_12 - 48/100 ід.ч. житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Такий договір посвідчений державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І. та зареєстрований в реєстрі за №1458 (а.с.41 т.1).

03.12.2007 відповідно до договору дарування ОСОБА_10 подарував ОСОБА_2 36/100 ід.ч. житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Пилипчуком В.І. та зареєстрований в реєстрі за №2511 (а.с.42 т.1).

За договором дарування від 15.09.2008, посвідченим державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Пилипчуком В.І. та зареєстрованим в реєстрі за №3203, ОСОБА_2 подарував та передав у власність ОСОБА_3 13/100 ід.ч. житлового будинку за АДРЕСА_1 (а.с.44 т.1).

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що, згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами №804 від 30.09.1983, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_15 (матері ОСОБА_5 ) на праві особистої власності (а.с.114 т.1). Зазначений будинок ОСОБА_5 успадкувала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.11.1983 після смерті матері ОСОБА_15 (а.с. 115 т.1).

Постановою державного нотаріуса Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області Пилипчук В.І. від 28.09.2021 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_5 , у зв`язку з видачою державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І. 07.10.1994 за №2197 ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, набутому під час шлюбу на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_5 , а також видачою 07.10.1994 за реєстровим №2184 ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на частку зазначеного житлового будинку. Також у своїй постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус зазначив, що дані про неповнолітню дочку ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у спадковій справі №111/1994 відсутні (а.с.45 т.1).

Зі змісту довідки Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 31.03.2021 №264 про наявність (відсутність) зареєстрованого майна вбачається, що згідно інвентаризаційної справи №1951 станом на 31.12.2012 за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 на 23/100 ід.ч. будинку, за ОСОБА_11 на 16/100 ід.ч. будинку та за ОСОБА_3 на 61/100 ід.ч. будинку (а.с.40 т.1).

ОСОБА_1 та її неповнолітні діти: ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , зареєстровані на даний час у спірному будинку (а.с. 37-39 т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не прийняла спадщину після померлої матері ОСОБА_5 в установленому законом порядку, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася лише 28.09.2021, тобто, через 28 років після відкриття спадщини, а з позовною заявою до суду 30.11.2021, тобто, як з пропуском шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, так і зі спливом шести місяців після набуття ОСОБА_14 повноліття. Також, суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним для захисту її порушеного права та необхідність звернення до суду із позовом про продовження строку для подання заяви про прийняття спадщини. Окрім того, суд вказав про незалучення до участі у справі у якості свіввідповідача ОСОБА_10 , який є стороною оспорюваного позивачкою договору дарування від 25.04.1995.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Системний аналіз положень статей 548, 549, 554 ЦК УРСР дає підстави вважати, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом із цим, на час відкриття спадщини, в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Зокрема, згідно ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З аналізу наведених норм вбачається, що право на спадщину виникало з моменту її відкриття, і закон зобов`язував спадкоємця у шестимісячний строк проявити певну форму активної поведінки, яка мала засвідчуватися однією з таких дій: 1) фактичним вступом в управління або володіння майном; 2) поданням державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Отже, нормами ЦК УРСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою.

З огляду на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №305/235/17, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

На підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем позивачкою суду було надано копію будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , згідно якої суд зробив висновок, що ОСОБА_11 була прописана за вказаною адресою з 17.08.1984, виписана 21.07.1985 (а.с.28-29 т.1), в подальшому прибула на постійне місце проживання з м. Алчевськ Луганської області у 1995 році по паспорту серії НОМЕР_5 , виданому Алчевським РВВС Луганської області 03.05.1993 (а.с.30-31 т.1).

Судом апеляційної інстанції для перевірки доводів апеляційної скарги оглянуто оригінал даної будинкової книги в судовому засіданні (а.с. 54-65 т.2), зі змісту якої встановлено, що позивачка на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 02.04.1977 була зареєстрована разом зі спадкодавцем у спірному будинку з 17.08.1984 по 21.07.1995, про що свідчать відповідні штампи про прописку та виписку, а не по 21.07.1985 року, як зазначив суд першої інстанції.

Про те, що позивачка не могла бути виписаною у 1985 році, свідчий і той факт, що на цей час вона була малолітньою (8 років), а батьки були зареєстрованими у спірному будинку і не змінювали своє місце реєстрації (прописки).

Окрім того, будинкова книга також містить запис про прописку позивачки у спірному будинку з 21.07.1995 на підставі паспорта серії НОМЕР_5 , виданого Алчевським РВВС Луганської області 03.05.1993 по 03.10.1995. Зоровий аналіз почерку, підпису посадової особи та кольору чорнила, які є ідентичними, також підтверджує ту обставину, що запис у будинковій книзі на штампах "виписаний" та "прописаний" здійснений саме датою 21.07.1995. При цьому, як пояснила представник позивачки, виписка і прописка у цей день здійснена на підставі паспорта, який її довірительці був виданий у м. Алчевськ за місцем навчання (а.с. 59 т.2).

Враховуючи, що інформація, яка міститься у будинковій книзі, свідчить про проживання ОСОБА_14 на час смерті матері ОСОБА_5 разом з нею, то позивачка вважається такою, що фактично вступила у володіння спадковим майном, тобто прийняла спадщину.

Таким чином, суд першої інстанції не надав належну оцінку доказам та дійшов помилкового висновку про те, що позивачка не прийняла спадщину після померлої матері ОСОБА_5 .

За змістом ч. 3 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції також помилково вважав, що ОСОБА_1 обрано неефективний спосіб для захисту свого порушеного права.

В той же час суд правильно встановив і це підтверджується змістом оглянутої будинкової книги, що у спірному будинку в період з 1990 по 2011 роки значився зареєстрованим ОСОБА_10 (а.с. 28-29, 30-31 т.1, 56-59 т.2).

Тобто, останній також проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері. Окрім того, ОСОБА_10 був стороною договору від 25.04.1995, який позивачка просить визнати недійсним.

Таким чином, ухвалене рішення у справі безпосередньо впливатиме на права та інтереси ОСОБА_10 . Тому, даний спір має вирішуватись із залученням останнього до участі у справі в якості співвідповідача.

Апеляційний суд у силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367,374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом.

Пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому, обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про відмову у задоволенні позову із зазначених судом апеляційної інстанції підстав. В той же час, позивачка не позбавлена права на судовий захист шляхом подання позову до суду, визначивши коло всіх належних відповідачів у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2022 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 13 лютого 2023 року.