Ухвала

13 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 756/12382/19

провадження № 61-1834ск23

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», в якому просив стягнути з відповідача на його користь проценти за користування коштами за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року в сумі 62 604,00 грн, три відсотки річних, нараховані на суму основного боргу, у розмірі 5 400,00 грн, три відсотки річних, нараховані на суму процентів, у розмірі 1 224,58 грн, інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу, у розмірі 24 672,00 грн, інфляційні втрати, нараховані на суму процентів, у розмірі 5 594,79 грн.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнено з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь ОСОБА_1 три відсотки річних, нараховані на суму основного боргу за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року у розмірі 5 400,00 грн, три відсотки річних, нараховані на суму процентів за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року у розмірі 1 224,58 грн, інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року у розмірі 24 672,00 грн, інфляційні втрати, нараховані на суму процентів за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року у розмірі 5 594,79 грн.

Іншу частину позовних вимог щодо стягнення процентів залишено без задоволення.

Стягнено з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 368,93 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування коштами скасовано та ухвалено нове судове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задоволено.

Стягнено з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь ОСОБА_1 проценти за користування коштами за період з 15 вересня 2016 року по 15 вересня 2019 року у розмірі 62 604,00 грн.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року в частині стягнення з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь держави судового збору змінено з 368,93 грн на 994,95 грн.

18 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення в даній справі щодо понесених ним витрат на професійну правничу допомогу і витрат, що пов`язані з направленням поштової кореспонденції на загальну суму 15 329,00 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року, залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу щодо вивчення і аналізу цивільної справи, складання позовної заяви, складання пояснень, складання заяви про ухвалення додаткового рішення, а також витрат за направлення суду поштової кореспонденції 24 листопада 2020 року. В іншій частині заяву повернуто заявнику.

25 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року у вказаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову є вимоги про захист прав споживачів, ціна позову у даній справі становить 99 495,37 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 100 = 268 400,00 грн).

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» про захист прав споживача.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров