Справа № 199/2266/23
(2/199/2894/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

23.10.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземи О.Г.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між сторонами було укладено письмовий попередній договір, у якому сторони узгодили укласти основний договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 не пізніше 15 червня 2021 року. На підтвердження дійсності намірів щодо укладення основного договору та на виконання умов попереднього договору позивачем, як покупцем, в день укладення попереднього договору було сплачено відповідачу, як продавцю, суму в розмірі 42000 гривень в якості авансу майбутньої ціни купівлі-продажу нерухомого майна. Посилаючись на те, що основний договір між сторонами так і не було укладено, а попередній договір, за яким відповідач отримав кошти, укладений у простій письмовій формі, отримані відповідачем від позивача грошові кошти в якості авансу є безпідставно набутим майном, що підлягає поверненню. За таких обставин позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказані кошти в розмірі 42000 гривень, а також покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2023 року позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, підтвердивши отримання коштів в якості авансу за майбутнє укладення договору купівлі-продажу належного йому нерухомого майна, який укладений так і не був, а кошти повернуті не були.

За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи по суті.

Вислухавши сторін та представника позивача, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 24 травня 2021 року позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, було підписано у простій письмовій формі договір намірів про купівлю-продаж нерухомості, за умовами якого позивач зобов`язався сплатити відповідачу завдаток в розмірі 42000 гривень в рахунок ціни майбутньої купівлі належного відповідачу нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Сторони узгодили, що укладення основного договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна мало відбутись до 15 червня 2021 року за ціною в 42000 доларів США. Копія вказаного договору намірів наявна у матеріалах справи.

В той же час, судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України з пояснень сторін встановлено, що відповідач дійсно отримав від позивача 42000 гривень, але не як завдаток, а аванс частину ціни за майбутнім основним договором купівлі-продажу, який сторони домовились укласти до 15 червня 2021 року. Предметом такого майбутнього договору купівлі-продажу мало бути належне відповідачу на праві власності домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, як встановлено судом також на підставі ст.82 ч.1 ЦПК України з пояснень сторін та змісту копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, укладення основного договору купівлі-продажу домоволодіння між сторонами так і не відбулось. Натомість домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 було продано іншій особі ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2021 року. У вказану ж дату за ОСОБА_4 відбулась і державна реєстрація права власності на домоволодіння. Кошти, сплачені позивачем відповідачу в якості завдатку, повернуто не були і дотепер ні повністю, ні частково.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом норм ст.ст.655-657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Положеннями ст.640 ч.3 ЦПК України передбачено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Нормою ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Положеннями ст216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормою ст.693 ч.2 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Положеннями ст.570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.177, 179, 190, 192, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно гроші), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Нормою ст.1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Нормою ст.16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм чинного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так норми ст.ст.1212-1215 ЦК України визначають такий позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо). Відтак, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав існуючий договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України, тобто норма даної статті підлягає застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 02 жовтня 2013 року по справі №6-88цс13, від 24 вересня 2014 року по справі №6-122цс14, від 18 листопада 2015 року по справі №6-582цс15, від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, від 04 жовтня 2017 року по справі №6-1216цс17, правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10 жовтня 2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20 березня 2019 по справі №634/727/16-ц, від 07 серпня 2019 по справі №752/5986/16-ц, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 травня 2018 по справі №629/4628/16-ц, від 13 лютого 2019 по справі №320/5877/17, від 31 січня 2020 року по справі №161/17945/18, від 16 червня 2020 року по справі №910/22513/17, від 14 грудня 2021 року по справі №643/21744/19, від 22 грудня 2021 року по справі №465/5790/17.

У випадку, якщо основного договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися шляхом укладення попереднього договору укласти такий основний договір у майбутньому, то передана покупцем продавцю грошова сума, як частина вартості нерухомого майна, яке мало б бути предметом купівлі-продажу за основним договором, є саме авансом, а не завдатком. Сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення основного договору. Схожий за змістом і значенням правовий висновок викладено у постанові Великої Падати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі №296/10217/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року по справі №711/5065/15-ц, від 22 лютого 2022 року по справі №750/2209/21.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року по справі №640/17086/18.

Отже, оскільки судом в ході розгляду даної цивільної справи достеменно встановлено, що хоча між сторонами 24 березня 2021 року і було досягнуто домовленість щодо укладення у майбутньому основного договору купівлі-продажу належного відповідачу нерухомого майна, однак така домовленість була оформлена попереднім договором, укладеним у простій письмовій формі, а тому він є нікчемним в силу закону і не створює жодних правових наслідків для його сторін, лише зобов`язує їх повернути один одному все отримане на виконання за таким недійсним (нікчемним) договором, то отримана фактично відповідачем від позивача в якості авансу грошова сума в розмірі 42000 гривень є нічим іншим як безпідставно набутим майно, яке відповідач зобов`язаний повернути позивачу, чого не здійснив дотепер. Більш того, основний договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами не тільки не був укладений, нерухоме майно відповідача, яке мало стати предметом такого основного договору, було відчужено відповідачем на користь іншої особи, що зумовлює виникнення у позивача права в силу прямих норм закону вимагати повернення сплаченого відповідачу авансу. За таких обставин суд вважає позовні вимоги правомірними, обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд у відповідності до ст.78 ЦПК України не приймає до уваги як допустимий доказ покази позивача, допитаного за якого клопотанням судом в якості свідка, оскільки ані укладення, ані виконання договору не може підтверджуватись показами свідків у відповідності до ст.218 ЦК України та правової позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 18 липня 2018 року по справі №143/280/17, від 12 січня 2022 року по справі №206/6401/18, від 22 лютого 2022 року по справі № 308/7037/17.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, які складаються зі сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 1073,6 гривень, керуючись положеннями ст.ст.133, 141, 142, 264 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про судовий збір», враховуючи визнання відповідачем позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 536,8 гривень, а також повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду із даним позовом, тобто судовий збір в розмірі 536,8 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 177, 179, 190, 192, 215, 216, 220, 316, 317, 319, 321, 525, 526, 530, 570, 610, 611, 629, 635, 640, 655-657, 1212, 1213, 1215 ЦК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Амур-Нижньодніпровським РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) отримані в якості авансу за попереднім договором купівлі-продажу від 24 березня 2021 року грошові кошти в розмірі 42000 гривень.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_3 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Амур-Нижньодніпровським РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір в розмірі 536,8 гривень.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого ним при подачі до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська позовної заяви згідно квитанції до платіжної інструкції 0.0..1 від 13 березня 2023 року (на суму 0,6 гривень), квитанції від 13 березня 2023 року (на суму 1073 гривень), а саме повернути судовий збір в розмірі 536,8 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 02 листопада 2023 року.

Суддя А.М. Авраменко