ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1746/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щербань Анни Сергіївни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дітей,

встановив:

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дітей.

Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач від шлюбу мають двох дітей, після розірвання шлюбу діти проживають з позивачем ОСОБА_1 в Чорногорії в м. Будва, відвідують школу та дошкільну групу дитячого садочка. Таким чином, після розірвання шлюбу, діти перебувають на повному утриманні батька, оскільки мати в матеріальному забезпеченні дітей участі не бере, а відтак позивач просить задовольнити позовні вимоги.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням уточнення позовних вимог 24.02.2021, просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї третини від заробітку (доходу) матері, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Щербань А.С. подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення у справі, не надав належної оцінки доказам у справі.

Вказала, що діти з 14.04.2019 зареєстровані та проживають за адресою позивача, тому твердження відповідача про те, що діти проживають з нею не відповідає дійсності. Посилається на правовий висновок викладений у постанові Верховного суду у справі №520/21069/18, 161/12528/21 від 09.11.2022.

Зазначила, що відповідачкою наданий висновок Департаменту служб у справа дітей Харківської міської ради від 02.10.2018 року, який було складено за 4 роки до винесення оскаржуваного рішення суду, та інформація зазначена у ньому вже не актуальна, оскільки з 2019 року діти проживають з батьком в Чорногорії і до України не приїздили. Висновок не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки. Тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформаційний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер (постанови Верховного суду від 30 листопада 2022 справа №523/11247/19, від 28 січня 2021 у справі №753/6498/15-ц, від 13 червня 2018 у справі 500/6325/17, від 04 липня 2018 року у справі №496/4271/16).

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що діти постійно проживають з ним та перебувають на повному його утриманні, а відтак позовні вимоги необґрунтовані та не підлягали задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, та вважає, що вони є законними та обгрунтованими.

Згідно з ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до положень статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За нормами статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Порядок вирішення спору органом опіки та піклування конкретизований у пункті 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМУ №866 від 24.09.2008р., та передбачає подання відповідної заяви службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, до якої слід долучити копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про шлюб та докази розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання. Крім цього, представники служби у справах дітей повинні звернутися до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та виписки з книги реєстрації народжень №265400 сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2019 року (справа №638/3526/18) між сторонами розірвано шлюб.

ОСОБА_5 має дозвіл на постійне проживання у Чорногорії до 23.10.2022 року. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають дозвіл на постійне проживання у Чорногорії з 06.10.2020 року по 06.10.2021 рік. За звітом Державної установи Центру соціальної служби в муніципалітетах Корот, Тиват і Будва діти живуть разом з батьком та соціально-економічні умови сім`ї дуже сприятливі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.07.2018 року (справа №638/7466/18), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20.12.2018 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Чорногорії дітей, без згоди та супроводу матері.

Згідно довідки від 23.03.2017 року ОСОБА_2 взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 разом з дітьми.

Висновком Департаменту служб у справа дітей Харківської міської ради від 02.10.2018 року підтверджується, що ОСОБА_1 разом з дітьми мешкають за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору найму, для дітей створено належні умови для проживання та розвитку. Департаментом служб у справа дітей Харківської міської ради зроблено висновок за доцільне визначити місце проживання дітей разом з матір`ю. За відомостями Державної прикордонної служби 14.04.2019 року діти перетнули державний кордон за згодою матері.

Суд першої інстанції правильно не прийняв за належний доказ незаконного вивезення дітей за кордон наявність кримінального провадження №0001495, судова колегія з ним погоджується, оскільки відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Отже, лише вирок суду, який набрав законної сили, може свідчити при доведеність вини особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, згідно висновку Департаменту служб у справа дітей Харківської міської ради від 02.10.2018 року ОСОБА_7 відвідує КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №51 ХМР», дитину до закладу приводить мати, ОСОБА_6 навчається у Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №51. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради 17.07.2018 року та 25.09.2018 року діти повідомили, що мешкають разом з матір`ю.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Таким чином відповідно до статті 29 ЦК України місце фактичного проживання особи не ставиться в залежність від місця її реєстрації.

Отже, судом було правильно на підставі неспростованих позивачем доказів було встановлено, що до виїзду дітей за кордон 14.04.2019 року діти проживали разом з матір`ю, що підтверджується висновком Департаменту служб у справа дітей Харківської міської ради від 02.10.2018 року та рішенням суду по справі №638/7466/18.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, (справа №638/19069/17) , розгляд справи у Дзержинському районному суді м. Харкова призначено на 12 грудня 2023 року. Вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів залежить від вирішення позову у справі №638/19069/17 про визначення місця проживання дітей.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Таким чином, оскільки законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживають діти суд першої інстанції дійшов законного висновку про недоведеність позову. При цьому, позивачем за відсутності доказів про інше дійсно не доведено, що основне місце проживання дітей з ним, оскільки зі звіту Державної установи Центру соціальної служби в муніципалітетах Корот, Тиват і Будва від 31.05.2019 року вбачається, що на дату складання звіту діти проживають з батьком та для їх життя створено належні умови, а не визначено їх постійне місце проживання у Чорногорії.

У висновку Департаменту служб у справа дітей Харківської міської ради від 02.10.2018 року вказано на доцільність проживання дітей з матір`ю. Інших висновків матеріали справи не містять.

Отже, на день подачі позову до суду вх.№ 65512 від 29.12.2020, перебування дітей на території іншої держави з батьком відбувалося не на постійній основі. Відповідно до наданих дозволів на тимчасове проживання дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вони були дійсні з 06.10.2020 по 06.10.2021 рік (а.с.21,25).

Правові позиції Верховного Суду, на які посилався скаржник у апеляційній скарзі, викладені у названих постановах, не є релевантними до обставин цієї справи та відповідні судові рішення приймалися за іншої фактично-доказової бази.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається адвокат Щербань А.С. в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щербань Анни Сергіївни - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 грудня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

Н.П.Пилипчук.