УХВАЛА

30 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 338/37/22

провадження № 61-16675ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - Солотвинська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод в користуванні дорогою загального користування та заборону чинити перешкоди в користуванні дорогою,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні дорогою загального користування та заборону чинити перешкоди в користуванні дорогою.

Позовні вимоги мотивували тим, що ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 лютого 2015 року є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 та проживає в будинку АДРЕСА_2 № НОМЕР_1 від 11 грудня 2007 року йому надано дозвіл на перебудову житлового будинку на АДРЕСА_2 та видано Богородчанською районною архітектурою будівельний паспорт на забудову земельної ділянки.

При розробці проекту землеустрою на вказану земельну ділянку 2014 року був складений кадастровий план згідно з яким повз його будинок проходить дорога, яка належить до земель сільської ради.

ОСОБА_3 разом із чоловіком проживають на АДРЕСА_3 в будинку, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до рішення Порогівської сільської ради від 15 листопада 2019 року її чоловіку ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 0,2493 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. На вказану земельну ділянку складено кадастровий план, відповідно до якого від точок Г до А передбачено дорогу.

Позивачі стверджують, що вони та члени їхніх сімей багато років користуються дорогою на АДРЕСА_1 . Крім них цією дорогою користуються жителі будинків АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , які розташовані вздовж дороги.

Вказана дорога проходить також біля господарств відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який є зятем останньої. Протягом тривалого часу відповідачі перешкоджають вільно користуватися дорогою, встановивши на дорозі ворота з штахетин. Добровільно усунути перешкоду в користуванні дорогою до належних їм земельних ділянок шляхом знесення воріт відповідачі не бажають. Конфлікт з приводу користування дорогою триває довгий час.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2015 року, яке оскаржувалося в апеляційному та касаційному порядку й набрало чинності, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перешкоджають доступу до своїх земельних ділянок як ОСОБА_2 так і жителям АДРЕСА_1 , встановивши ворота із штахетин. Цим рішенням зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні дорогою до належної ОСОБА_2 земельної ділянки шляхом демонтажу воріт. Після завершення оскарження та набрання ним чинності рішення суду відповідачами було виконано.

Наприкінці січня 2021 року, не заважаючи на рішення суду, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 самовільно встановили паркан біля будинку АДРЕСА_8 , до цього паркана прилаштували поперек дороги ворота з штахетин, закриваючи ці ворота на замок, чим чинять перешкоди проходу та проїзду жителям вулиці. Пройти дорогою можна тільки з дозволу відповідачів, кожного разу з цього приводу виникають скандали і зі сторони відповідачів звучать постійні образи. У добровільному порядку відповідачі відмовляються усунути перешкоди в користуванні дорогою шляхом демонтажу самовільно встановлених воріт та заперечують факт самовільного зайняття дороги загального користування. Відповідачка ОСОБА_4 постійно стверджує, що дорога є частиною її земельної ділянки, хоча ніяких правовстановлюючих документів, які б підтверджували це право не має.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року, позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дорогою, яка проходить на АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу воріт, встановлених біля будинку АДРЕСА_8 .

Заборонено ОСОБА_4 та ОСОБА_1 чинити будь-які перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вільному пересуванні дорогою, яка проходить на вул. Іллі Квича в с. Пороги Івано-Франківського району Івано-Франківської області, зокрема, не перешкоджати проходу, проїзду, не встановлювати будь-які споруди, огорожі. У задоволенні решти позову відмовлено.

20 листопада 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просить скасувати оскаржувані ним судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про усунення перешкод в користуванні дорогою загального користування та заборону чинити перешкоди в користуванні дорогою.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.

Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

Справа № 338/37/22 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України (див. ухвалу Верховного Суду від 24 жовтня 2023 рокуу справі № 338/37/22(провадження № 61-14439ск23).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що справа становить значний суспільний інтерес,оскільки спірні правовідносини стосуються питання про спірну дорогу та протиправність рішення про затвердження генерального плану села, до вирішення яких було залучено цілу громаду. Також зазначає, що ця справа має виняткове значення для громади с. Пороги та скаржника особисто, як члена громади і учасника справи, оскільки оскаржувані судові рішення стосуються дороги загального користування шириною 10 метрів, якої фактично не існує й не передбачено містобудівними документами, та яка на думку позивачів має бути влаштована біля домогосподарств відповідачів. Також зазначає, що касаційна скарга стосується питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 367 ЦК України. Разом з тим скаржник не обґрунтовує, чому касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та становить суспільний інтерес, а посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями, і, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та становить суспільний інтерес. Зазначаючи, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 , скаржник не обґрунтовує в чому полягає виняткове значення саме цієї справи для нього.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржувані судові рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду від 20 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року у справі № 338/37/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. М. Русинчук