Справа № 216/5656/22
провадження 2/216/1029/23
РІШЕННЯ

іменем України

24 листопада 2023 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Бутенко М.В.,

за участю: секретаря судового засідання Кравець А.С.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Російської Федерації, ID-101869UA про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок експропріацією російської редерації природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії, -

в с т а н о в и в:

06 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до російської федерації (далі рф) про відшкодування шкоди.

21 березня 2023 року ОСОБА_4 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до рф про відшкодування шкоди.

31 травня 2023 року ОСОБА_5 звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до рф про відшкодування шкоди.

31 травня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до рф про відшкодування шкоди.

Ухвалами суду від 23.06.2023 та 31.05.2023 позовні заяви були об`єднані в одне провадження під єдиним номером 216/5656/22.

Позовні заяви мотивовані тим, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія РФ проти України, що призвело до окупації РФ частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу РФ на правах суб`єктів федерації Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено РФ 18.03.2014 нібито внаслідок проведення 16.03.2014 так званого референдуму про статус Криму. З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії РФ проти України. В квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби РФ проголосили створення Донецької народної республіки (07.04.2014) та Луганської народної республіки (27.04.2014).

27 серпня 2014 року РФ розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів Збройних Сил РФ на територію Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року президент РФ Путін підписав укази про визнання Донецької народної республіки та Луганської народної республіки самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу.

24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія РФ проти України повномасштабне вторгнення агресора РФ на суверенну територію України, обстрілявши крилатими ракетами великої дальності з території Білорусі майже всі міста України. В даний час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ яку остання здійснює.

РФ своїми протиправним діями заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Таким чином, РФ несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території.

З інформації, розміщеної The Washington Post і Нафтогаз України в мережі Інтернет встановлено, що за час незаконної окупації Криму та Донецької області РФ присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. За підрахунками експертів Нафтогаз України, Україна втратила 63 відсотки покладів вугілля, 11 відсотків родовищ нафти, 20 відсотків родовищ природного газу, 42 відсотки родовищ металів і 33 відсотки родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктами права власності Українського народу.

РФ взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12,4 трильйона доларів США, і це лише половина доларової вартості 2209 родовищ, повідомила газета The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev. Також, РФ захопила 63 % вугільних родовищ, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу,42 % покладів металів та 33 % рідкісноземельних та інших важливих корисних копалин, включаючи літій.

«Акціонери» України, якими є Український народ, тобто громадяни України понесли збитків у сумі 36 трильйона 700 мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 1 990 149,79 доларів США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без врахування населення та тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства РФ.

Як зазначає Державна служба статистики України за 1 півріччя 2020 року виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 тисячі тонн хліба, що за весь 2020 рік становитиме 746 000 тонн, середньостатистична кількість споживання хліба (кг) на одну людину на рік становить 88,38 кг/рік (2020) без врахування населення на тимчасово окупованих територіях. Так, 746 000 тонн/людино/рік: 88,38 кг/людино/рік, що 8 440 823 людини, добавимо до цієї кількості 10 мільйонів людей, які виїхали з України за кордон отримаємо 18 440 823 людини.

Позивачі вважають, що незаконна експропріація РФ зазначених вище природних ресурсів України під час незаконної окупації території АРК, Луганської та Донецької областей РФ порушила низку прав і основоположних свобод, визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколів до неї призвело до нанесення йому матеріальної шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США за порушення РФ майнового права, встановленого в статтях 13 Конституції України та 324 ЦК України, що не суперечить рішенню Міжнародного Арбітражного суду м. Гаага, Нідерланди від 02.05.2018 у справі ПТС № 2015-36 про стягнення сум з боржника РФ в якості компенсації за експропріацію РФ відповідного нерухомого майна та майнових прав. Крім того, просив стягнути моральну шкоду в розмірі 5 200 000 грн, та визнати повномасштабну збройну агресію РФ проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України та експропріацію РФ природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих РФ територіях Луганської і Донецької областях і АРК геноцидом Українського народу.

Позивачі у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи.

Представник позивачів ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи

Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в заочному порядку, позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є громадянинами України, що підтверджується копіями паспортів громадян України.

Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За приписами частин 1-3 статті 22 ЦК України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

На підставі ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія РФ проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії РФ, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

Приймаючи до уваги приписи статті 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Крім того, судом враховано, що за приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди РФ.

Відповідно до статті 13 Конституції України та статті 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Згідно відомостей газети The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev встановлено, що РФ контролює території України з покладами енергоресурсів, металів та мінералів, які оцінюють як мінімум у 12,4 трильйонів доларів США, і це лише половина доларової вартості 2209 родовищ. РФ захопила 63 % вугільних родовищ, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % покладів металів та 33 % рідкісноземельних та інших важливих корисних копалин, включаючи літій. Також, було взято під контроль низку родовищ: 41 вугільне, 27 газових, 14 пропанових, дев`ять нафтових, шість залізорудних, два родовища титанової руди, два родовища цирконієвої руди та по одному родовищу стронцію, літію, урану, золота, а також контролює значні поклади вапняку, який широко використовується у виробництві сталі. Близько 30 мільярдів тонн українського вугілля зараз перебуває під контролем РФ, що складає близько 11,9 трильйонів доларів США. У справі «Про воєнні дії на території Демократичної Республіки Конго» (ДР Конго проти Уганди) міжнародний суд ООН у лютому 2022 року розглядав питання відшкодування різних типів збитків, заподіяних вторгненням Уганди: як фізичним особам та майну, так і збитки, заподіяні довкіллю, природним ресурсам та макроекономічну шкоду. Під час агресії Уганди Конго зазнала значних втрат природних ресурсів. Зокрема в позові висувалися вимоги про відшкодування понад 1 мільярда доларів США через незаконну вирубку деревини, викрадення та видобуток мінералів (золота, алмазів, колтану, олова та вольфраму) та кави з територій, які перебували під контролем Уганди. Міжнародний суд визнав порушення норм міжнародного права та міжнародного гуманітарного права, які забороняють грабіж, розкрадання і незаконну експлуатацію природних ресурсів та зобов`язують окупаційну владу запобігати таким діям.

Діями з боку РФ було порушено гарантоване ст. 13 Конституції України право позивача на природні ресурси, тобто сам факт збройної агресії РФ проти України є причиною виникнення ситуації за якої позивач змушений відстоювати порушене відповідачем право у судовому порядку.

РФ здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.

Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, РФ вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування.

Аналогічну позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_6 про визнання повномасштабної збройної агресії РФ проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави Україна та експропріацію РФ природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих РФ територіях Луганської і Донецької областях і РА Крим геноцидом Українського народу слід зазначити наступне.

Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2023 року було схвалено Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», згідно з якою від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України , керуючись положеннями Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, нормами звичаєвого міжнародного права та беручи до уваги положення Римського статуту Міжнародного кримінального суду, визнала дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу.

При цьому, резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 11 грудня 1946 року геноцид був визнаний міжнародним злочином.

Необхідно також зазначити, що резолюція 180 (II) від 21 листопада 1947 року встановила, що «…геноцид є міжнародним злочином, який тягне за собою національну та міжнародну відповідальність окремих осіб і держав».

Крім того, 9 грудня 1948 року була прийнята й відкрита для підписання Конвенція про попередження злочину геноциду і покарання за нього (набула чинності у 1951 року).

У статті 2 ст. 2 зазначеної Конвенції 1948 року вказується, що під геноцидом розуміють дії, які вчиняються з наміром знищити повністю або частково будь-яку національну, етнічну, расову або релігійну групу як таку: вбивство членів такої групи; заподіяння серйозних тілесних ушкоджень чи розумового розладу членам такої групи; навмисне створення для якої-небудь групи таких життєвих умов, які розраховані на повне або часткове фізичне її знищення; заходи, розраховані на запобігання народженню дітей у середовищі такої групи; насильницька передача дітей з однієї людської групи в іншу.

1 липня 2022 року Україна подала Меморандум до Міжнародного Суду ООН (далі МС ООН) у справі проти Російської Федерації щодо порушення Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (1948 року) (далі Конвенція про запобігання геноциду). Це є важливою подією у процесі протидії агресії Російській Федерації та притягненні її до міжнародної відповідальності.

Відповідно до Статуту МС ООН, ця міжнародна судова інституція має юрисдикцію розглядати міждержавні спори за заявою однієї зі сторін щодо порушення положень міжнародних договорів, сторонами яких є відповідні держави. І Україна, і Росія є учасниками Конвенції про запобігання геноциду, таким чином це дає юридичні підстави для розгляду справи Судом.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині визнання повномасштабної збройної агресії РФ проти України геноцидом Українського народу в порядку цивільного судочинства розгляду не підлягають.

Також суд вважає вартим уваги доводи представника позивачів ОСОБА_1 , що незаконна збройна агресія РФ проти України та експропріація нею зазначених вище природних родовищ України під час незаконної анексії території Автономної Республіки Крим і окупації Луганської та Донецької областей, порушила низку прав і основоположних свобод Українського народу (громадян України), визначених у Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколів до неї, призвело до нанесення мені та іншим громадянам України (кожному окремо) матеріальної шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США (один мільйон дев`ятсот дев`яносто тисяч сто сорок девять доларів США 79 центів) за порушення РФ мого майнового права, встановленого в статтях 13 Конституції та 324 Цивільного кодексу України, що не суперечить рішенню Міжнародного Арбітражного суду (м, Гаага, Королівство Нідерландів) від 02 травня 2018 року у справі ПТС № 2015-36 про стягнення сум з боржника - Російської Федерації в якості компенсації за експропріацію Російською Федерацією відповідного нерухомого майна та майнових прав, виконання якого дозволено ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05.09.2018 року по справі № 796/165/18.

Отже, викладення позовних вимог у своїй позовній заяві в іноземній валюті не суперечить ні ст. 192 ЦК Україні, іншим законодавчим актам, а ні судовій практиці Верховного Суду, висновки якого суди враховує при розгляді інших судових справ щодо застосування відповідних норм права, оскільки відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України не забороняється.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року по справі №761/12665/14-ц (провадження N 14-134цс18), хоча і пов`язується з певними обмеженнями вії використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті, (п. 47)

В нашому випадку позивачі просять стягнути з РФ на їхню користь майнову шкоду в розмірі 1 990 149,79 доларів США (один мільйон дев`ятсот дев`яносто тисяч сто сорок дев`ять доларів США 79 центів), що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого для долару США на день здійснення платежу, що не суперечить ст.. 192 ЦК України але виключає необхідність кожен раз звертатися до суду з відповідними заявами про нарахування курсової різниці та інфляційних коливань доти доки не буде виконане судове рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див, постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (пункт 57); від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (пункт 38); від ЗО січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц; від 4 червня 2019 року у справі N 916/3156/17 (пункт 72); від 13 жовтня 2020 року у справі N 369/10789/14-ц (пункт 7.37); від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-Ц (пункт 58); від 16 лютого 2021 року у справі N 910/2861/18 (пункт 98;, від 15 червня 2021 року у справі N 922/2416/17 (пункт 9.1); від 22 червня 2021 року у справі N 334/3161/17 (пункт 55); від 22 червня 2021 року у справі N 200/606/18 (пункт 73); від 29 червня 2021 року у справі N 916/964/19 (пункт 7.3); від 31 серпня 2021 року у справі N 903/1030/19 (пункт 68); від 26 жовтня 2021 року у справі N 766/20797/18 (пункт 19); від 23 листопада 2021 року у справі N

359/3373/16-ц (пункт 143); від 14 грудня 2021 року у справі N 643/21744/19 (пункт 61); від 25 січня 2022 року у справі N 143/591/20 (пункт 8.3)).

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див, постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі N 910/3009/18 (пункт 63)).

Стаття 13 Конвенції (995 004) прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від Держави-відповідача такого національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги», та надання відповідного відшкодування (Справа «Кудла проти Польщі» (Kudua v. Poland) [GC], № 30210/96, пп. 152,156-157 ECHR 2000-XI).

У своєму висновку, викладеного в постанові від 23 лютого 2021 року у справі № 263/4637/18 (п.п. 20-23) Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що «За змістом статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Цей принцип є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 10 ЦПК України), на якому має бути засноване судове рішення (частина перша статті 263 ЦПК України). Одним із елементів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Відсутність ясності та двозначність формулювань приписів не може гарантувати їх однакове застосування та захист від свавілля.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-РП/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та в інших законах України у логічно-смисловому зв`язку асоціюється з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально- правовим засадам.

Згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. (ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України).

Внаслідок військової агресії РФ проти України, позивач зазнав моральних втрат і душевних страждань.

У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування.

Однак позивачами не було доведено поза розумними сумнівами та не підтверджено відповідними належними та допустимими доказами завдання моральної шкоди, у зв`язку із чим у задоволенні цих позовних вимог належить відмовити.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, частиною 6 статті 141 ЦПК визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином з відповідача на користь держави підлягає стягненню 53 680 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 5-8, 10, 11, 12, 13, 141, 264-265, 280-282 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Російської Федерації, ID-101869UA про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації Російською Федерацією природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії задовольнити частково.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок експропріацією Російською Федерацією природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії проти України в розмірі 1 990 149,79 доларів США (один мільйон дев`ятсот дев`яносто тисяч сто сорок дев`ять доларів США 79 центів), що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого для долару США на день здійснення платежу.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_5 відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок експропріацією Російською Федерацією природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії проти України в розмірі 1 990 149,79 доларів США (один мільйон дев`ятсот дев`яносто тисяч сто сорок дев`ять доларів США 79 центів), що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого для долару США на день здійснення платежу.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_4 відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок експропріацією Російською Федерацією природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії проти України в розмірі 1 990 149,79 доларів США (один мільйон дев`ятсот дев`яносто тисяч сто сорок дев`ять доларів США 79 центів), що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого для долару США на день здійснення платежу.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_3 відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок експропріацією Російської Федерації природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії проти України в розмірі 1 990 149,79 доларів США (один мільйон дев`ятсот дев`яносто тисяч сто сорок дев`ять доларів США 79 центів), що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого для долару США на день здійснення платежу.

Стягнути з російської федерації на користь держави судовий збір у розмірі 53 680 грн (п`ятдесят три тисячі шістсот вісімдесят гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 30 листопада 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя М.В. Бутенко