Номер провадження: 22-ц/813/1397/23
Справа № 523/8436/16-ц
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОМР - Танасійчука І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Дяченко В.Г., у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Юридичний департамент Одеської міської ради, в особі Управління державної реєстрації

юридичного департаменту Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування свідоцтва про право власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, та третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_5 до Одеської міської ради про відшкодування збитків,

встановив:

15.06.2016 року Одеська міська рада (далі - ОМР) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Юридичний департамент ОМР, в особі Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та змінивши вимоги, просила суд:

- скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 36750312 від 24.04.2015 року, видане на ім`я ОСОБА_1 ;

- витребувати в порядку ст. 388 ЦК України від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,052 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :16:015:0004, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- визнати право комунальної власності на вказану земельну ділянку за територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР.

Позов був мотивований тим, що в ході досудового розслідування №0000098, що внесене в ЄРДР 29.09.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.190 КК України, постановою слідчого ОМР визнано потерпілою від дій невстановлених осіб щодо заволодіння шахрайським шляхом земельною ділянкою площею 0,052 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

23.04.2015 року державним реєстратором проведено реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, номер запису 9477383. Підставою виникнення права власності стало свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 24.04.2015 року. Запис внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 20913479 від 24.04.2015 року.

Однак, такого рішення ОМР не приймала.

Отже, підставою видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 20913479 від 24.04.2015 року, стало неіснуюче рішення ОМР №255 від 23.03.1999 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,052 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

Оскільки рішення про передачу спірної земельної ділянки позивачем не приймалось, видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції відбувалась з порушенням прав територіальної громади м.Одеси.

В свою чергу, 14 січня 2019 року третя особа ОСОБА_5 заявила самостійні вимоги до ОМР про відшкодування збитків, посилаючись на положення ст.1174 ЦК України, а саме: стягнути з ОМР збитки в розмірі 74 450,00 грн., з підстав того, що вона на час укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки була у шлюбі з ОСОБА_2 та надала згоду на укладення правочину, і оскільки позивач, маючи статус потерпілого, вчиняв бездіяльність щодо подання клопотання про накладення арешту на земельну ділянку в рамках кримінального провадження, що привело до її подальшого відчуження ОСОБА_2 та настання наслідків, яких не могла передбачити ОСОБА_5 (т.1, а.с.208-210).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОМР та позовних вимог третьої особи ОСОБА_5 було відмовлено (т2., а.с.195-201).

В апеляційній скарзі ОМР ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОМР, ухвалення в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги ОМР задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.202-219).

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , в апеляційному порядку не оскаржується.

29.09.2021 року апеляційне провадження по даній справі було відкрито (судді: ОСОБА_6, Дришлюк А.І., Цра Т.В.) (т.2, а.с.243).

30.11.2022 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено інший постійно діючий склад суду: головуючий суддя ОСОБА_6, судді: Комлева О.С., Цюра Т.В. (т.3, а.с.24-25).

У зв`язку з прийняттям Вищої радою правосуддя рішення № 126/0/15-23 від 21.02.2023 року суддю ОСОБА_6 звільнено у відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 16.03.2023 року визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Комлева О.С., Цюра Т.В. (т.3, а.с.33).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 13.06.2023 року визначено інший склад постійно діючий склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді постійно діючої колегії: Громік Р.Д., Драгомерецький М.М. (т.3, а.с.39-40).

Вирішуючи питання про слухання справи за участюпредставника ОМР, у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомленні про час і місце судового засідання (т.3, а.с.61-70).

У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що місцезнаходження відповідача ОСОБА_1 на даний час невідоме (за зареєстрованим місцем свого проживання - відсутній ( АДРЕСА_2 ) (т.2, а.с.93, 103, 249-б, т.3, а.с.8, 50), а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 2-х років (т.2, а.с.243), жоден із учасників справи, за винятком представника ОМР, в судові засідання не з`являлись, а також те, що від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за наявністю представника ОМР - Танасійчука І.М. та за наявними доказами, які є в матеріалах справи, у відсутність інших учасників справи.

При цьому колегією суддів враховано, що останній власник спірної земельної ділянки - відповідач ОСОБА_2 був повідомлений за зазначеною його представником електронною поштою ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2, а.с. 98, 151, т.3, а.с. 10, 4563), так як за зареєстрованим місцем свого проживання ( АДРЕСА_3 ) ОСОБА_2 відсутній (т.2, а.с.98). Також відсутні за зареєстрованою адресою свого місця проживання треті особи: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) (т.2, а.с.95, 96, 105, 249, т.3, а.с.11, 36, 47). Третя особа ОСОБА_5 також не проживає за зареєстрованим місцем свого проживання та вказаним нею в самостійній позовні заяві (т.1, а.с.208) ( АДРЕСА_5 (т.2, а.с.101, 249г, т.3, а.с.14, 48, 67

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОМР, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 являються добросовісними набувачами спірної земельної ділянки.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення ОМР від 23.03.1999 року №255-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0521 га, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, ніколи не приймалось і є підробленим.

Так, Листом від 13.10.2015 року Департамент архівної справи та діловодства ОМР повідомив ОМУ ГУМВС України в Одеській області про те, що існує рішення ОМР від 14.09.1999 року №255-ХХІІІ «Про надання у постійне користування гр. ОСОБА_7 земельної ділянки загальною площею 0,14 га, за адресою: АДРЕСА_6 », інших документів не знайдено.

Тобто, зазначені обставини свідчать про те, що спірна земельна ділянка ніколи не передавалась у власність ОСОБА_1 .

З цих підстав, ОСОБА_1 не мав права відчуження даної земельної ділянки на користь третьої особи ОСОБА_3 , а остання - відчужувати її на користь відповідача ОСОБА_2 .

Головною умовою застосування положень ст.388 ЦК України є вибуття майна з володіння власника не з його волі.

Оскільки ОМР не приймала будь-яких рішень щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,052 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 , то вказана земельна ділянка підлягає витребуванню її в останнього набувача, яким є відповідач ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти позовних вимог ОМР, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що матеріали справи містять копію акту індивідуальної дії органу місцевого самоврядування - рішення ОМР від 23.03.1999 року, за підписом міського голови та відбитком печатки ОМР на бланку суворої звітності №003546. Оригінал рішення був досліджений відповідальною особою - державним реєстратором, що стало правовою підставою державної реєстрації прав власності за ОСОБА_1 (т.2, а.с.151-158).

Однак, колегія суддів зазначає, що вказана земельна ділянка, вибула із володіння ОМР поза її волею, на підставі підробленого документу, а тому на підставі п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України може бути витребувана в останнього набувача.

При цьому слід зазначити, що у відповідності до положень ст.ст. 387, 388 ЦК України, ст. 83 Земельного Кодексу України, п.3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», до комунальної власності територіальної громади м.Одеси належать всі землі в межах міста Одеси.

Верховний Суд в постанові від 03.04.2018 року по справі №917/927/17 вказав, що оскільки рішення про оформлення права власності визнано недійсним, то й документи, якими оформлюється відповідне право, також мають бути визнані недійсними. Крім того, він зазначив, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є документом, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Таке свідоцтво не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Правовстановлюючим документом у цьому випадку є рішення виконкому, на підставі якого видані відповідні свідоцтва.

Разом з тим, в даному випадку слід визначитися у тому, чи є відповідач ОСОБА_2 добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, так як зазначеного вимагає диспозиція ч.1 ст. 388 ЦК України.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 13.11.2019 року по справі №645/4220/16-ц дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про витребування майна у добросовісного набувача призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

На думку колегії суддів набувач земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :16:015:0004, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_2 не є її добросовісним набувачем, так як став її власником 15.10.2015 року (т.1, а.с. 14), в той час як відповідач ОСОБА_1 незаконно став її власником 23.04.2015 року (т.1, а.с.17-звор.) на підставі підробленого рішення ОМР, а в подальшому відчужив її ОСОБА_3 - 12.06.2015 року.

Так, із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на земельну ділянку площею 0,0521 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :16:015:0004, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта 01 (т.1, а.с.17-18), вбачається, що вона була зареєстрована:

-23.04.2015 року за ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 24.04.2015 року, видавник - реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області;

-12.06.2015 року за ОСОБА_3 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №1694 від 12.06.2015 року, видавник - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Заботкіна Т.Ю.;

-15.10.2015 року за ОСОБА_2 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №3195 від 15.10.2015 року, видавник - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Н.О.

Виходячи з викладеного, та враховуючи, що ОМР є власником спірної земельної ділянки, яка вибула із її власності поза волею Одеської територіальної громади, в особі ОМР, земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :16:015:0004, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), підлягає витребуванню у відповідача ОСОБА_2 .

При цьому позовні вимоги, стосовно скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 36750312 від 24.04.2015 року, видане на ім`я ОСОБА_1 , також підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку незаконно, на підставі підробленого рішення ОМР.

- витребувати в порядку ст. 388 ЦК України від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,052 га, що розташована за адресою:

Позовні вимоги про визнання права комунальної власності на вказану земельну ділянку за територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР, задоволенню не підлягають, так як територіальна громада м. Одеси в особі ОМР, є власником спірної земельної ділянки, про що вказано вище.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає вимогам чинного матеріального права, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОМР, скасуватиі прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОМР слід задовольнити частково та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 36750312 від 24.04.2015 року, видане на ім`я ОСОБА_1 , а також витребувати на користь ОМР, в порядку ст. 388 ЦК України, від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,052 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :16:015:0004, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року слід залишити без змін.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частках, на користь ОМР 2/3 частин судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в загальній сумі 6 890 грн. (т.1, а.с.1-3, т.2, а.с.225), виходячи з того, що із трьох заявлених позовних вимог, підлягає задоволенню лише дві.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог Одеської міської ради, скасувати.

Прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги Одеської міської ради задовольнити частково.

Скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 36750312 від 24.04.2015 року, видане на ім`я ОСОБА_1 .

Витребувати на користь Одеської міської ради, в порядку ст. 388 ЦК України, від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,052 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :16:015:0004, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В задоволенні іншої частини позовних вимог Одеської міської ради відмовити, як заявлених безпідставно.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , залишити без змін.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , і ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , в рівних частках, на користь Одеської міської ради, , судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в загальній сумі 6 890 грн. (шість тисяч вісімсот дев`яносто гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.12.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький