Провадження № 22-ц/801/2181/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 рокуСправа № 127/13135/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Вінницька обласна прокуратура,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Федчишена С. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що 30 жовтня 2015 року органом досудового розслідування йому було повідомлено, що він підозрюється у зловживанні службовим становищем, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. 21 січня 2016 року прокурором відділу прокуратури Вінницької області Ярошенко О.М. було складено обвинувальний акт , закінчено досудове розслідування, а справа передана до суду. Кримінальне провадження відносно нього розслідувалось прокуратурою Вінницької області , перебувало на розгляді численних судів протягом 84 місяців 9днів та закінчилось постановленням 09.05.2022 року Жмеринським районним судом Вінницької області виправдувального вироку, яким його визнано не винуватим у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.364 КК України та виправдано у зв`язку з не доведенням факту вчинення ним цього кримінального правопорушення. Вказаний вирок суду набув законної сили 089.11.2022 року після його перегляду Вінницьким апеляційним судом.

За час досудового слідства та розгляду справ в судах усіх інстанцій він зазнав значних душевних та моральних страждань, був вимушений звільнитись з роботи через постійний моральний тиск та безпідставну критику. Керівництвом Тиврівського районного управління юстиції Вінницької області була ініційована службова перевірка його діяльності, як державного реєстратора та щоденно чинився моральний тиск, який він не витримав та змушений був звільнитись, хоча на той момент не було винесено обвинувального вироку. Розгляд справи тривав сім років. Спочатку справа перебувала на розгляді в Тиврівському районному суді Вінницької області, а згодом - у Шаргородському районному суді Вінницької області, Немирівському районному судді Вінницької області та Жмеринському районному судді Вінницької області, у зв`язку з чим доводилось витрачати час та кошти на прибуття до суду. В результаті незаконного кримінального переслідування йому завдана моральна шкода, що полягає в душевних стражданнях, викликаних тривалим судовим розглядом справи, під час яких він був змушений доводити свою невинуватість. Моральні втрати призвели до погіршення відносин із родиною та друзями, порушення його нормальних життєвих зв`язків, звільнення з роботи на державній службі. Він раніше не судимий, мав сім`ю, за час розгляду справи у судах в нього народилась дочка. Йому потрібно було утримувати сім`ю та знайти нове місце роботи, при проходженні співбесід він змушений був щоразу пояснювати, яке кримінальне провадження порушено щодо нього, адже усьому смт. Тиврів було про це відомо. У зв`язку з кримінальним переслідуванням він був вимушений змінити свій звичний ритм життя та ритм життя своєї родини, його перестали запрошувати друзі на спільні свята, що перешкоджало соціалізації родини і маленької дочки. В сім`ї через це ставались скандали та сварки, що також його пригнічувало, адже причиною цього всього була саме ця кримінальна справа. На кожній зустрічі батьки ОСОБА_1 розповідали, що люди у селі перешіптуються за їх спинами та дозволяють собі насмішливі запитання: «Чи насушили ви своєму синові сухарів, бо скоро його посадять». Батьки дружини взагалі радили розлучитись ще до того, як буде вирок і ОСОБА_1 «посадять в тюрму». Таким чином, він зазнавав морального тиску суспільства в тій чи іншій мірі, це також пригнічувало позивача. З урахування розміру мінімальної заробітної плати, розмір моральної шкоди, що підлягала відшкодуванню на його користь складає гарантований мінімум 562 800 грн. (84 місяців х 6 700,00 грн (розмір однієї МЗП). Однак враховуючи перераховані вище моральні страждання, яких зазнав ОСОБА_1 на протязі 84 місяців незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності, він вважає за потрібне збільшити суму моральної шкоди на коефіцієнт 0,5 від гарантованого державою мінімуму і просить стягнути моральну шкоду у розмірі 844 200грн. (562 800грн. гарантований державою мінімум + 0,5% від цієї суми 281 400грн. = 844 200грн.). Не маючи юридичної освіти, він змушений був укласти договір з адвокатським об`єднанням «Адвокатська група «Ваше право», для захисту його прав в кримінальному провадженні від безпідставного та необгрунтованого кримінального переслідування. Вказаний захист протягом усіх семи років здійснював адвокат Руденко О.С. відповідно до договору №56/15 від 30.11.2015р. та додаткової угоди від 01.12.2015р. За захист ОСОБА_1 поніс матеріальні витрати у розмірі 70 000 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги, додатковою угодою, прибутковими касовими ордерами та актом виконаних робіт. Просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, завдану громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду в розмірі 844 200грн, а також понесені ним 70 000 грн витрат при розгляді кримінального провадження та 10 000 грн судових витрат на правову допомогу, понесені при розгляді цієї цивільної справи.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду в розмірі 562 800грн. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу понесену при розгляді кримінального провадження в розмірі 70 000 грн. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 6667 грн у відшкодування витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог- відмовлено.

У апеляційній скарзі Вінницька обласна прокуратура, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди. Письмові документи, які надані позивачем, зокрема, не встановлюють наявність обставин, якими позивач обґрунтовує спричинену моральну шкоду. Особливість спірних правовідносин полягає у тому, що завдана фізичній особі внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності шкода відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Водночас, неможливо погодитись з висновками суду про доведеність позивачем заподіяння йому моральних страждань відповідачем саме протиправними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, оскільки немає будь-яких відомостей, які вказували б на протиправність дій (обвинувальні вироки судів, дисциплінарні стягнення, тощо) посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, що здійснювали розслідування та підтримання державного обвинувачення в суді щодо відповідача.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2015 року ОСОБА_1 було повідомлено підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

21 січня 2016 року прокурором відділу прокуратури Вінницької області Ярошенко О. М. було складено обвинувальний акт та закінчено досудове розслідування, а справа передана до суду.

17 грудня 2015 року ОСОБА_1 звільнений з посади державного реєстратора реєстраційної служби Тиврівського районного управління юстиції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КУпАП (за угодою сторін ).

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 розслідувалось прокуратурою Вінницької області, перебувало на розгляді різних судів протягом 84 місяців 9днів та закінчилось постановленням Жмеринським районним судом Вінницької області 09.05.2022 року виправдувального вироку, яким ОСОБА_1 було визнано не винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України та виправдано у зв`язку з недоведенням вчинення ним цього кримінального правопорушення. Вказаний вирок набув законної сили 09 листопада 2022 року, після його перегляду Вінницьким апеляційним судом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач в зв`язку з виправдувальним вироком має право на відшукодування заподіяної йому моральної шкоди ,розмір якої визначив у 562 800 грн. При цьому вказана сума є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) ОСОБА_1 за душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього (незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення), внаслідок якої було порушено його нормальні життєві зв`язки як особи, яка ніколи не притягувалася до кримінальної відповідальності, має дружину та неповнолітню дитину, інші соціальні та ділові зв`язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення ділової репутації.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог у вказаному розмірі.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та , в результаті, не встановлення судом факту спричинення позивачу моральної шкоди , не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Абзац 2 ч.3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Відповідно до п.1ч.1 ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (ЗУ № 266/94-ВР )право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.

За змістом п.5 ст. 3 у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Ч.ч.5,6 Ст.4 вказаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Колегія суддів вважає, що у цій справі позивачем доведено, що кримінальне провадження відносно нього розслідувалось та перебувало у провадженні різних судів 84 місяці, що змушувало позивача постійно перебувати у стані стресу і невизначеності , витрачати час і кошти на прибуття до судів, брати участь в судових засіданнях. В результаті незаконного кримінального переслідування йому поза сумнівом була завдана моральна шкода, що полягала в душевних стражданнях, викликаних тривалим судовим розглядом справи, під час яких він був змушений був доводити свою невинуватість, що призвело до погіршення або позбавлення його можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, із родиною та друзями, порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та інших негативних наслідків морального характеру.

Доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем доказів заподіяння йому саме вказаними у Законі органами моральної шкоди, зокрема, судового рішення про визнання дій або бездіяльності слідчого та/або прокурора незаконними, є безпідставними , адже обставина протиправності діянь слідчих та/або прокурорів не підлягає обов`язковому встановленню в окремому судовому рішенні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди позивачу прямо передбачено п.1ч.1 ст.2 ЗУ № 266/94-ВР і виникло в зв`язку з постановленням щодо нього виправдувального вироку суду.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду по справі №761/20935/19 від 11 серпня 2021 року, по справі № 751/4400/21 від 01 березня 2023 року.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, у Законі № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), пунктом 17 якого встановлено, що передбачене ч.5 статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17 (провадження № 61-2934св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17 (провадження № 61-18697св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц (провадження № 61-20656св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-2622св21).

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09.05.2022 , залишеного без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09.07.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 статті 364КК України та виправдано за недоведеністю винуватості у вчиненні цього злочину, а ,відтак , є підстави для відшкодування відповідно до положень Закону № 266/94-ВР спричиненої йому моральної шкоди .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), зазначила, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 07 грудня 2022 року у справі № 461/9982/19 (провадження № 61-4162св22) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою.

Встановлено, що період перебування позивача під слідством і судом становить 84 місяці, що підтверджується наданими письмовими доказами, дослідженими під час розгляду справи.

Таким чином, позивач вказує, що його право порушено внаслідок перебування під слідством і судом тривалий час.

Згідно зі статтею 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine), заява № 66561/01, пункт 58, від 30 березня 2004 року). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France) заява 25444/94, пункт 67, від 25 березня 1999 року; рішення у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92, пункт 35, від 27 червня 1997 року). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

При визначенні розміру моральної шкоди суд обґрунтовано виходив з того, що період перебування позивача під слідством і судом становив 84 місяці, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, що полягала у душевних і психічних стражданнях, яких зазнав позивач , і , з врахуванням їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації , дійшов правильного висновку про те ,що він у зв`язку із цим та постановленням щодо нього виправдувального вироку набув право відшкодування завданої моральної шкоди у мінімальному розмірі, передбаченому ч.3 ст.13 ЗУ(ЗУ № 266/94-ВР )

Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата у 2022 році складала 6700 гривні.

Позивач перебував під слідством та судом з 30.10.2015 року до 09.11.2022 року, тобто ,повних 84 місяці, а тому суд вірно визначив мінімальний розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню у 562 800 грн. (84 місяців * 6700,00 грн./міс.).

Отже ,суд першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача у розмірі не менше як одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Суд першої інстанції, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачеві врахував вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру завданої шкоди, яку він зазнав, з чим погоджується і апеляційний суд.

Підстав для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди судами не встановлено.

Доводи прокурора про те, що суд безпідставно стягнув витрати на правничу допомогу надану в ході досудового розслідування та розгляду кримінальної справи є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 3 Закону № 266/94-ВР громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Наведення в апеляційній скарзі змісту норм матеріального права, без конкретизації, яким чином, на думку відповідача, судом першої інстанції було неправильно застосовано або не застосовано ці норми, є необґрунтованими доводами, які не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, ухваленого судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з визначенням судом порядком стягнення грошових коштів, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ,з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17, від 27 липня 2021 року у справі № 454/2882/19 (провадження № 61-1891св21).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, але не урахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-11897св19), колегія суддів вважає необхідним вийти за межі доводів апеляційної скарги і рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2023 року змінити , шляхом виключення з мотивувальної і резолютивної частини рішення слів : «шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку».В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції не впливає на розмір задоволених позовних вимог, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за Вінницькою обласною прокуратурою.

Керуючись ст.ст. 375, 379, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2023 року змінити.

З мотивувальної і резолютивної частини рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2023 року виключити слова: «шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку».

В решті рішення залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: С. К. Медвецький

В. В. Оніщук