Провадження № 22-ц/801/2144/2023, № 22-ц/801/2337/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 рокуСправа № 127/20071/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Якименко М. М., Сала Т. Б.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача начальника Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області Жебелева Ігоря Івановича, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за апеляційною скаргоюСлужби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій областіна рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2023 року та за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданими його представником адвокатом Куцим Ростиславом Андрійовичем, на це ж рішення та додаткове рішення указаного суду від 10 жовтня 2023 року, ухвалені у м. Вінниці суддею цього суду Федчишеним С.А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Служби автомобільних доріг у Вінницької області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що він працював на посаді оператора диспетчерської служби. 04 серпня 2022 року наказом начальника Служби автомобільних доріг у Вінницької області «Про скорочення чисельності працівників та знесення змін до штатного розпису Служби автомобільних доріг у Вінницькій області» за №117 деякі посади, зокрема посаду яку обіймав позивач, було виключено із штатного розпису цієї служби. 06 серпня 2022 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення із займаної посади, яке мало відбутись 09 серпня 2022 року. 09 серпня 2022 року наказом начальника Служби автомобільних доріг у Вінницької області №74-к позивача було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач зазначав, що нового штатного розпису йому не надали, скорочення відбулось з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, адже про наступне вивільнення він попереджений не пізніше ніж за два місяці не був, інші посаду при звільненні йому не пропонували. Його звільнення призвело до моральних страждань, постійних переживань, що спричинили головні болі, підвищення тиску, порушення сну. Також він зазначав, що на його утриманні перебуває батько, який є інвалідом 1 групи, мати у позивача померла. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює у 3 000 грн.

04 травня 2023 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області замінено первісного відповідача Службу автомобільних доріг у Вінницькій області на Службу відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області.

30 травня 2023 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області залучено до участі у даній справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - начальника Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 , пославшись на викладені обставини, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ начальника Служби автомобільних доріг у Вінницької області №74-к від 09 серпня 2022 року про звільнення його з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників, поновити його на роботі, стягнути із Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь позивача компенсацію за вимушений прогул, а також моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.

04 жовтня 2023 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов задоволено частково. Скасовано вищевказаний наказ, поновлено ОСОБА_1 на роботі, стягнуто із Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь позивача компенсацію за вимушений прогул за період з 10 серпня 2022 року по 04 жовтня 2023 року у розмірі 156 780 грн. В задоволенні решти вимог позову відмовлено. Стягнуто зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь держави 2 560, 20 грн. судового збору.

09 жовтня 2023 року представник позивача звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути із відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28 987 грн.

10 жовтня 2023 року додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області указану заяву задоволено частково. Стягнуто із Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь позивача 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

11 жовтня 2023 року Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу на рішення суду від 04 жовтня 2023 року, у якій посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Зокрема скаржник посилається на те, що інша вакантна посада не могла бути запропонована позивачу, адже згідно повідомлення про планове вивільнення від 08 серпня 2022 року така посада була відсутня. Позивачем не надано доказів на підтвердження його переважного права в залишенні на роботі. Відмітка на мобілізаційному завданні №М-ДСК від 04 січня 2022 року «РСО Служби автомобільних доріг у Вінницької області 02.12.2022 року» не свідчить про отримання мобілізаційного завдання в грудні 2022 року, оскільки дана відмітка є інвентарним номером мобілізаційного завдання, який присвоєний для спрощення процедури надання мобілізаційного завдання.

02 листопада 2023 року від представника позивача надійшла апеляційна скарга на рішення цього суду від 04 жовтня 2023 року, у якій він посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить це рішення у частині відмови у задоволенні вимоги позову про стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким таку вимогу задовольнити. У даній скарзі представник позивача зазначає, що незаконне звільнення ОСОБА_1 призвело до постійних переживань, він мав докладати додаткових зусиль для організації свого життя, указані дії роботодавця призвели до підвищення кров`яного тиску, порушення сну, а тому розмір моральної шкоди у 3 000 грн. повинен бути стягнутий із роботодавця на користь ОСОБА_1

08 листопада 2023 року представник позивача подав скаргу на додаткове рішення суду від 10 жовтня 2023 року, у якій посилається на порушення норм процесуального права, просить додаткове рішення суду змінити, а саме збільшити стягнуту суму витрат на правову допомогу із 5 000 грн. до 28 987 грн., адже витрати саме у розмірі 28 987 грн. є співмірними із складністю справи, ціною позову, значенням справи для позивача, відповідають обсягу виконаної адвокатом роботи, часу, який витрачений адвокатом на участь у судових засіданнях.

09 листопада 2023 року представником позивача було надіслано відзив на апеляційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області, однак ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 листопада 2023 року його залишено без розгляду та повернуто заявнику з підстав неподання його у визначений судом строк.

Разом з тим, 23 листопада 2023 року представником позивача було направлено ще одну апеляційну скаргу на рішення цього суду від 04 жовтня 2023 року, яка за своїм змістом та вимогами відрізняється від первинної апеляційної скарги на це ж рішення, яка надійшла 02 листопада 2023 року. Натомість відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. Враховуючи, що строк на апеляційне оскарження рішення суду від 04 жовтня 2023 року станом на 23 листопада 2023 року сплив, а також те, що зміна та доповнення апеляційної скарги після спливу строку на апеляційне оскарження не допускається, тому апеляційна скарга представника позивача від 23 листопада 2023 року не береться до уваги судом апеляційної інстанції, а розглядається лише скарга на це ж судове рішення, яка подана представником позивача 02 листопада 2023 року, в межах її доводів та вимог.

30 листопада 2023 року Службою відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області подано відзив на апеляційну скаргу представника позивача на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2023 року, у якій відповідач просить залишити цю скаргу без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення без змін, указуючи на те, що розмір заявлених до стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивача є завищеним та непропорційним складності справи.

30 листопада 2023 року надійшли додаткові пояснення представника позивача, які за своїм змістом фактично є відзивом на подану відповідачем апеляційну скаргу, а подання їх у вигляді письмових пояснень здійснено задля уникнення наслідків пропуску строку для подання відзиву, який вище вказаною ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 листопада 2023 року залишено без розгляду та повернуто заявнику з підстав неподання його у визначений судом строк. За таких обставин суд апеляційної інстанції такі додаткові пояснення до уваги не бере.

08 грудня 2023 року від Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача на рішення суду від 04 жовтня 2023 року, у якій відповідач просить відмовити у задоволенні указаної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін. У ньому відповідач посилається на те, що позивачем не було доведено заподіяння йому будь-яких моральних страждань відповідачем, не надано доказів в підтвердження завданої шкоди.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 04 серпня 2022 року наказом начальника Служби автомобільних доріг у Вінницької області «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису Служби автомобільних доріг у Вінницькій області» за №117 виключено із штатного розпису посаду оператора диспетчерської служби у кількості 4-х штатних одиниць, одну з яких обіймав позивач, та деякі інші посади. У п. 3 цього наказу начальником вказаної служби доручено начальнику відділу по роботі із персоналом та комп`ютерними технологіями підготувати письмові повідомлення про наступне вивільнення з пропозицією переведення на вакантні посади (за наявності) кільком працівникам, до числа яких входив ОСОБА_1 (а. с. 34, том 1 ).

04 серпня 2022 року начальником Служби автомобільних доріг у Вінницької області створене письмове повідомлення, яке було адресоване ОСОБА_1 про те, що наступне звільнення його із займаної посади має відбутись 09 серпня 2022 року. Звільнення обумовлене неможливістю переведення на іншу посаду у зв`язку з її відсутністю. На ньому наявна відмітка позивача про те, що попередження про наступне звільнення він отримав 06 серпня 2022 року, з новою редакцією організаційної структури та штатним розписом станом на вказану дату не ознайомлений (а. с. 167, том 1).

09 серпня 2022 року наказом начальника Служби автомобільних доріг у Вінницької області №74-к ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора диспетчерської служби у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 6, том 1).

Зі списку заброньованих працівників Служби автомобільних доріг у Вінницької області на період мобілізації у воєнний час, який надіслано на адресу суду Вінницьким об`єднаним міським ТЦК, видно, що ОСОБА_1 не входив до цього списку (а. с. 137).

16 лютого 2023 року від Служби автомобільних доріг у Вінницької області на адресу суду першої інстанції надійшла копія мобілізаційного завдання на виконання робіт (надання послуг) щодо забезпечення функціонування національної економіки України в особливий період, встановлене Службі автомобільних доріг у Вінницької області, для службового користування (літера «М», прим. №1, №М1дск від 04 січня 2022 року). Після оглянутої копії мобілізаційного завдання судом першої інстанції, воно було повернуто адресату, примірник цього завдання у матеріалах справи відсутній (а. с. 139). Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що 02 грудня 2022 року РСО Служби автомобільних доріг у Вінницькій області було отримано Мобілізаційне завдання (замовлення) №М-1ДСК від 04 січня 2022 року на виконання робіт (надання послуг) щодо забезпечення функціонування національної економіки України в особливий період, встановлене Службі автомобільних доріг у Вінницькій області. Мобілізаційне завдання складається з ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування державного значення.

З копії витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видно, що найменування відповідача було змінено із Служби автомобільних доріг у Вінницької області на Службу відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області. Згідно наказу Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 31 березня 2023 року Службу автомобільних доріг у Вінницької області було перейменовано на Службу відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області (а. с. 150, 153).

Між сторонами виник спір про законність звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у ст. 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з ч. 2 ст. 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 30 вересня 2021 року у справі № 462/1930/19, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені ст. ст. 43-46 Конституції України.

Разом з цим, відповідно до ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст. ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває на даний час.

15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ).

Згідно з п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено п. 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ, повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Суд першої інстанції, встановивши, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач був ознайомлений із мобілізаційним завданням, та докази того, що відповідач ставив до відома позивача про те, що його процес, режим, тривалість роботи та спосіб виконання обов`язків змінюються з часу вступу в дію мобілізаційного завдання, дійшов вірного висновку про те, що трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та відповідачем, було розірвано роботодавцем у зв`язку із скороченням чисельності працівників, що не пов`язано з виконанням заходів під час мобілізації на особливий період, а тому в даному випадку підстав для застосування роботодавцем положень ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України не було, відтак вимоги ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України мали застосовуватися відповідачем в частині дотримання двомісячного строку попередження, врахування переважного права в залишенні на роботі, пропозиції вакантних посад, проте всього цього відповідачем зроблено не було.

Сама по собі організація роботи в період воєнного стану (в тому числі визначення штатної чисельності) без доказів того, що така організація роботи пов`язана із виконанням конкретних мобілізаційних заходів, не може слугувати підставою для недотримання процедури звільнення, передбаченої ч. 2 ст. 40, ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У відповідності до абз. 8 ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізаційні завдання (замовлення) - окремі вимоги мобілізаційного плану щодо номенклатури, обсягів виробництва необхідної продукції, утворення і підготовки до розгортання спеціальних формувань, а також затверджені в установленому порядку першочергові заходи мобілізаційної підготовки, які доводяться для виконання до центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. До підприємств, установ і організацій, що залучаються до виконання мобілізаційних завдань (замовлень), мобілізаційні завдання (замовлення) доводяться на підставі затверджених основних показників мобілізаційного плану і договорів (контрактів), що укладаються в порядку, передбаченому законодавством.

Отже, мобілізаційне завдання і мобілізаційні заходи співвідносяться як загальне та складове. Для реалізації мобілізаційного завдання повинні бути розроблені мобілізаційні заходи.

Натомість відповідачем не надано доказів того, що на виконання мобілізаційного завдання у відповідача є план мобілізаційних заходів, відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що немає підстав стверджувати про те, що скорочення чисельності штату відбулося в зв`язку із виконанням мобілізаційного завдання.

Доводи апеляційної скарги представника Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області про те, що інша вакантна посада не могла бути запропонована позивачу, адже згідно повідомлення про планове вивільнення від 08 серпня 2022 року така посада була відсутня, не приймаються судом до уваги, адже відповідач, надаючи штатний розпис Служби автомобільних доріг у Вінницької області, який уводився із 10 серпня 2022 року у кількості 57 штатних одиниць (а. с. 63-64, том 1) , не надав суду доказів, що серед 57 визначених посад не було вакантних, які могли б пропонуватись позивачу з метою забезпечення гарантій, визначених ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

За умовами ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зазначено, що при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Отже відповідачем не надано доказів того, що роботодавець пропонував позивачу усі вакантні посади в усіх структурних підрозділах за відповідною спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, та доказів відсутності інших вакантних посад з дня попередження ОСОБА_1 про його скорочення до дня його звільнення, а тому посилання відповідача про те, що вакантна посада була відсутня є голослівним та таким, що не підтверджене належними та допустимими доказами, натомість доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи скарги представника Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження його переважного права в залишенні на роботі спростовуються наступним.

За ч. ч. 1. 2 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18 зазначено, що процедура визначення кваліфікації та продуктивності праці працівників, а також процедура визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, законодавчо не визначена. Проте, враховуючи, що потреба у визначені (оцінці) наявності такого права виникає при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності штату працівників, яке ініціюється роботодавцем, тому створити умови та провести таку оцінку повинен роботодавець.

Визначення переважного права на залишення на роботі має бути здійснено роботодавцем до пред`явлення працівнику повідомлення про можливе вивільнення (постанова Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 757/74/19-ц).

У постанові від 12 серпня 2020 року у справі №753/3889/17 Верховний Суд зауважив, що відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України. За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

У випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено ч. 1 ст. 42 КЗпП України. В процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо. Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників (постанови Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 та від 27 лютого 2020 року у справі № 620/1941/19).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 583/874/16-ц, поняття кваліфікації включає в себе освітній рівень працівника, стаж його роботи, здатність виконувати особливі доручення. Це поняття є оціночним та визначається у кожному конкретному випадку в залежності від обов`язків за посадою.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі №6-1264цс17 зазначено, що під кваліфікаційними вимогами слід розуміти освіту, досвід роботи, спеціальні знання та вміння працівника.

Ураховуючи наведені висновки Верховного Суду, саме відповідач у цій справі мав провести між працівниками порівняльний аналіз продуктивності їх праці та кваліфікації, внаслідок чого міг би бути встановлений факт того чи має ОСОБА_1 переважне право в залишенні на роботі за первинними критеріями оцінки, визначеними

ч. 1 ст. 42 КЗпП України, або чи немає такого права, однак відповідачем не було надано жодних доказів з приводу виконання ним такого обов`язку.

Натомість якби такий порівняльний аналіз був би проведений роботодавцем, за результатами якого ймовірно був би встановлений факт рівності продуктивності праці і кваліфікації працівників, які підлягали вивільненню, до числа яких входив ОСОБА_1 , то він міг би мати перевагу в залишенні на роботі у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 42 КЗпП України як особа, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, оскільки позивачем надані суду докази з приводу того, що його батькові встановлена 1 «Б» група інвалідності, а матір його померла.

Вказаним спростовуються доводи апеляційної скарги у цій частині.

Твердження цього ж скаржника про те, що відмітка на мобілізаційному завданні №М-ДСК від 04 січня 2022 року «РСО Служби автомобільних доріг у Вінницької області 02.12.2022 року» не свідчить про отримання мобілізаційного завдання в грудні 2022 року, оскільки дана відмітка є інвентарним номером мобілізаційного завдання, який присвоєний для спрощення процедури надання мобілізаційного завдання, не заслуговують на увагу, адже зазначаючи таку обставину, скаржник не вказує як це впливає на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 04 жовтня 2023 року.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000 грн., зазначивши що позивачем не доведено заподіяння будь-яких моральних страждань відповідачем та не надано доказів на підтвердження розміру завданої шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції від 04 жовтня 2023 року про те, що незаконне звільнення позивача призвело до постійних переживань, він мав докладати додаткових зусиль для організації свого життя, указані дії роботодавця призвели до підвищення кров`яного тиску, порушення сну, а тому розмір моральної шкоди у 3 000 грн. повинен бути стягнутий із роботодавця на користь ОСОБА_1 , є необґрунтованим з огляду на таке.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. ч. 2, 3, 5 ст. 23 ЦК України).

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із роз`ясненнями у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

У висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, вказано, що доведення факту завданої шкоди та її розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і завданою шкодою покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяну шкоду полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а завдана шкода є наслідком такої протиправної поведінки.

Між тим ОСОБА_1 не довів з посиланням на відповідні докази факт заподіяння йому моральної шкоди, її розмір, а також причинний зв`язок між його звільненням та завданням шкоди. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

Оцінивши доводи апеляційної скарги представника позивача на додаткове рішення суду від 10 жовтня 2023 року, у якій він просить збільшити стягнуту суму витрат на правову допомогу із 5 000 грн. до 28 987 грн., апеляційний суд вважає, що ця апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2022 року між адвокатом Куцим Р.А. (виконавцем) та ОСОБА_1 (замовником) укладено угоду про надання правничої допомоги, відповідно до якої адвокат Куций Р.А. здійснює представництво ОСОБА_1 у Вінницькому міському суді Вінницької області. За п. 4.1 цієї угоди замовник сплачує виконавцю винагороду у розмірі 40 % від мінімального прожиткового мінімуму доходів громадян за годину роботи адвоката (а. с. 206, том 1).

08 жовтня 2023 року адвокатом Куцим Р.А. складено акт про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката у справі №127/20071/22, у якому встановлено тривалість наданих послуг та їх загальна вартість, зокрема: ознайомлення із оскаржуваним наказом, письмовими доказами про трудову діяльність ОСОБА_1 , його сімейний стан зайняло 1 год.; вивчення законодавства, аналіз судової практики, складання та направлення позовної заяви 5 год.; складання адвокатських запитів 2 год.; ознайомлення із відзивом на позовну заяву 2 год.; підготовка та подання клопотання про витребування доказів 3 год.; підготовка та подання заяви про залучення до справи третьої особи 2 год.; ознайомлення двічі із матеріалами справи 2 год.; перевірка правосуб`єктності відповідача, надання суду доказів про зміну найменування відповідача 2 год.; підготовка та подання заяви про уточнення позовних вимог 1 год.; підготовка та подання розрахунку за час вимушеного прогулу 3 год.; складення та направлення до суду «вступного слова» - 2 год.; участь у судових засіданнях 2 год. Станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум становить 2 684 грн. Таким чином загальна вартість виконаних робіт та наданих послуг становить 28 987 грн. (40% х 2684 грн. х 27 год.) (а. с. 207, том 1).

Згідно квитанції від 08 жовтня 2023 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Куцому Р.А. 28 987 грн. (а. с. 208, том 1).

У п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Разом з тим, якщо суд визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

Такі висновки збігаються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Дослідивши доводи заяви про стягнення витрат на правничу допомогу та обставини справи, апеляційний суд вважає, що заявлений до стягнення представником позивача розмір витрат на правничу допомогу у 28 987 грн. є завищеними та неспівмірним виконаним роботам, наданим послугам, а також часом, який був реально витрачений адвокатом, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення такої заяви, стягнувши із відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваних судових рішень, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, то судовий збір, сплачений скаржниками за їх подачу, слід залишити за ними.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області та апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані його представником адвокатом Куцим Ростиславом Андрійовичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 жовтня 2023 року залишити без змін.

Понесені сторонами судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за ними.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: М. М. Якименко

Т. Б. Сало