Справа № 465/2883/21 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1738/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» про виключення заборгованості та зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги газопостачання,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Львівгаз збут» про виключення заборгованості попередніх власників з обліку.

Вимоги обґрунтовано тим, що 02.11.2020 року між ним ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за №1028. Згідно з витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №230677571, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 02.11.2020 року.

Згідно з рахунком № НОМЕР_1 від 07.12.2020 року, направленим відповідачем на адресу: АДРЕСА_2 , заборгованість за спожитий природний газ станом на 01.11.2020 року становить 37717 грн. 57 коп. Протягом періоду з 02.11.2020 року по 19.02.2021 року ОСОБА_1 користувався послугами, що надаються ТОВ «Львівгаз збут» та здійснив повну оплату цих послуг. Розмiр нарахованих послуг та їх вартість підтверджуються рахунками, виставленими вiдповiдачем. Факт повної оплати наданих послуг підтверджується квитанціями.

В лютому 2021 року працівники ТОВ «Львівгаз збут» за відсутності власника і без його згоди самовiльно зайшли в приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , та закрили доступ до газопостачання. В квiтнi 2021 року на адресу позивача надійшло повідомлення про необхідність створення доступу для перевірки закриття газу. Таким чином, відповідач за повної відсутності правових підстав припинив надання позивачу послуг з доставки та постачання газу.

Зазначав, що новий власник не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, а отже, відповідач порушує права позивача шляхом неправомірного переведення на останнього боргу за розподіл (доставку) природного газу.

Просив зобов`язати ТОВ «Львівгаз збут» виключити з обліку заборгованість попереднього власника по особовому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 37717 грн. 54 коп. за період до 01.11.2020 року; зобов`язати ТОВ «Львівгаз збут» поновити газопостачання за адресою: АДРЕСА_2 ; судові витрати покласти на відповідача.

У грудні 2021 року ТОВ «Львівгаз збут» подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги газопостачання.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_2 , та є власником зазначеної квартири. Заборгованість за спожитий природний газ за вищевказаною адресою станом на 15.12.2021 року складає 37717 грн. 55 коп. ОСОБА_1 фактично користувався послугами з газопостачання, визнаючи таким чином наявність правовідносин, а відтак, взаємних прав і обов`язків, що з них випливають.

Просив задовольнити зустрічну позовну заяву та стягнути зі ОСОБА_1 заборгованість за послуги газопостачання у розмірі 37717 грн. 55 коп.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_3 до ТОВ «Львівгаз збут» про виключення заборгованості попередніх власників з обліку задоволено частково.

Зобов`язано ТОВ «Львівгаз збут» виключити з обліку заборгованість попередніх власників по особовому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 37717 грн. 54 коп. за період до 01.11.2020 року.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Львівгаз збут» в дохід держави судовий збір в розмірі 908 грн.

У задоволенні зустрічного позову ТОВ «Львівгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги газопостачання відмовлено.

Рішення суду оскаржив ТОВ «Львівгаз збут», просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а вимоги за зустрічним позовом задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що ОСОБА_1 є споживачем природного газу за місцем свого проживання та використовує газ для побутових потреб, який подається ТОВ «Львівгаз збут», тому на нього покладено обов`язок здійснювати оплату за спожитий газ, також ОСОБА_1 , як власник квартири за адресою: АДРЕСА_2 , несе обов`язок зі сплати заборгованості за послуги з газопостачання, надані ТОВ «Львівгаз збут».

Зауважує, що при вчинені правочину щодо придбання нерухомого майна позивач не скористався своїм правом отримати інформацію від постачальника природного газу про наявність чи відсутність заборгованості станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, тому саме він, як новий власник квартири, несе ризик настання певних наслідків, пов`язаних із невчиненням таких дій.

Зазначає, що якщо відбулась зміна власності на об`єкт постачання природного газу, то новий власник повинен самостійно звернутись до постачальника з відповідною заявою-приєднання до договору постачання природного газу.

Наголошує, що у разі звільнення займаного приміщення (припинення користування природним газом) побутовий споживач зобов`язаний повідомити про це діючого постачальника не пізніше ніж за двадцять один день до дня звільнення приміщення (припинення користування природнім газом) та остаточно з ним розрахуватись за договором на постачання природного газу до вказаного споживачем дня звільнення приміщення включно. У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем діючого постачальника про звільнення приміщення, споживач зобов`язаний здійснювати оплату за договором на постачання природного газу, виходячи з умов договору.

Зауважує, що позивач не надав товариству своєчасної інформації про зміну власника квартири, жодних заперечень з моменту набуття ним права власності на квартиру на адресу ТОВ «Львівгаз збут» не надходило, водночас, як вбачається з матеріалів справи та стверджується самим позивачем, фактичне користування газом ним здійснювалося.

Звертає увагу на право постачальника зараховувати грошові кошти, отримані від споживача в поточному розрахунковому періоді, в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення (п.25 розділу ІІІ Правил постачання), а отже, ні факт припинення газопостачання до будинку позивача, ні факт зміни власника квартири не є підставою для виключення заборгованості з особового рахунку за фактично надані товариством послуги з газопостачання.

Окрім того, зазначає, що вимога позивача щодо зобов`язання ТОВ «Львівгаз збут» вилучити дані про заборгованість за послуги з газопостачання з особового рахунку є неналежним способом захисту з огляду на те, що ТОВ «Львівгаз збут» є постачальником природного газу, проте, не здійснює розподілу природного газу або зміни об`ємів та обсягів розподіленого природного газу споживачам, а також не встановлює режимів нарахування об`ємів спожитого газу та не здійснює їх перерахунків.

Наголошує, що вилучення даних про заборгованість по особовому рахунку є неможливим, оскільки для вилучення заборгованості є першочергова необхідність вилучити дані щодо обсягу спожитого газу з інформаційної платформи.

Також звертає увагу, що саме попереднім власником квартири порушено права ОСОБА_1 , а не ТОВ «Львівгаз збут», оскільки п.10 договору купівлі-продажу квартири передбачено, що продавець ( ОСОБА_2 ) зобов`язується звільнити квартиру, провести повну оплату комунальних послуг та передати квартиру покупцю ( ОСОБА_1 ).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21.11.2023 року, є дата складення повного судового рішення 01.12.2023 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2020 року, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.5-6).

Відповідно до витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №230677571, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 02.11.2020 року (а.с.7).

Долученими до позовної заяви квитанціями, що надходили на адресу: АДРЕСА_2 про плату за спожитий природній газ, стверджується, що ОСОБА_1 вносив оплату за спожитий газ за поточний місяць без урахування боргу, який існував до моменту набуття ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , тобто, починаючи з листопада 2020 року (а.с.3, 8-14).

Згідно рахунку № НОМЕР_1 , що долучений до матеріалів справи, заборгованість за розподіл (доставку) природного газу станом на 01.11.2020 року становить 37717 грн. 54 коп. (а.с.39-40, 55-56).

Внесені ОСОБА_1 кошти на оплату за спожитий газ, починаючи з листопада 2020 року, зараховані ТОВ «Львівга збут» у поточному місяці, проте, враховані товариством як на погашення виниклої заборгованості за особовим рахунком № НОМЕР_1 (а.с.39-40, 55-56).

Розподіл природного газу відповідач здійснює відповідно до Типового договору постачання газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2500.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору, цей договір є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу споживачу як товарної продукції постачальником. Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» та Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року №2496, та є однаковим для всіх побутових споживачів України.

Правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 , як споживачем природного газу, та газорозподільною організацією, врегульовано Цивільним кодексом України (далі ЦК України), Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року, який був чинним до 01.05.2019 року в цілому, Законом України від 09.11.2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (набрав чинності з 10.12.2017 року та введений в дію з 10.06.2018 року в тій частині, в якій посилається суд), Законом України «Про ринок природного газу» №329-VIII від 09.04.2015 року, Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, №2494 від 30.09.2015 року (далі Кодекс ГРМ), постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року №2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу».

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу положень ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року і частинами першою та третьою статті 2 Закону України від 09.11.2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання послуг споживачам: послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року і статті 5 Закону України від 09.11.2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», послуги з постачання та розподілу природного газу належать до комунальних послуг.

Умови та порядок надання послуг з постачання та розподілу природного газу визначені положеннями ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року і ст.19 Закону України від 09.11.2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги».

У статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

За змістом положень частини першої статті 17, статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року і частини першої статті 29 Закону України від 09.11.2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний забезпечити представникам виконавця комунальної послуги доступ до свого житла, іншого об`єкта нерухомого майна, зокрема, для зняття контрольних показників засобів обліку тощо, зняття контрольних показань вузлів обліку - згідно з умовами договору про надання відповідної комунальної послуги, договору про управління багатоквартирним будинком.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», суб`єктами ринку природного газу є: оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач.

У частині другій статті 13 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу.

У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом.

Відносини, які виникають між постачальником і споживачами, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами ГРМ, регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2496, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за №1382/27827 (далі - Правила).

Дія цих Правил поширюється на постачальників, споживачів природного газу - фізичних осіб (побутових споживачів), фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб та операторів ГРМ/ГТС (п.2 Розділу I Загальних положень).

Поняття побутового споживача визначено як фізичної особи, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність (п.5 п.2 Розділу I Загальних положень Правил).

Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на договірних засадах, змістом яких є обов`язок постачальника поставити природний газ споживачу в необхідних для нього об`ємах (обсягах), обов`язок оператора ГРМ надати споживачу послугу з розподілу природного газу та обов`язок споживача прийняти цю послугу оператора та своєчасно сплатити вартість послуги та вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором (Розділ III).

Порядок укладення договорів розподілу природного газу урегульовано розділом VІ Кодексу газорозподільних систем.

Так, договір розподілу природного газу має бути укладений оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до мережі.

Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з оператором ГРМ, до системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

Договір розподілу природного газу є публічним та укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору (пункти 3,4 розділу III Правил ). Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептуванням договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, надання підписаної споживачем заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У п.9 Розділу III Правил визначено, що для забезпечення приєднання побутовим споживачем до умов договору постачання природного газу побутовий споживач має надати постачальнику заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, підписану побутовим споживачем або уповноваженою ним особою.

Постачальник (крім постачальника, на якого було покладено спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам) протягом двадцяти днів з дня, наступного за днем отримання від побутового споживача заяви-приєднання до договору постачання природного газу, розглядає можливість укладення договору постачання з таким споживачем та у разі її відсутності письмово повідомляє його про свою відмову в укладенні договору постачання природного газу.

Форма заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам встановлена додатком до Типового договору.

За відсутності укладеного в установленому порядку договору постачання природного газу з постачальником споживач не має права споживати природний газ із газорозподільної системи та має подати оператору ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.

Якщо відбулась зміна власності на об`єкт постачання природного газу, приєднаний до газорозподільних систем оператора ГРМ, новий власник повинен самостійно звернутися до постачальника з відповідною заявою-приєднання до договору постачання природного газу.

У випадку зміни персоніфікованих даних, побутовий споживач звертається до постачальника природного газу, з яким укладено договір постачання, із заявою про внесення змін до персоніфікованих даних. Якщо подані до заяви про внесення змін до персоніфікованих даних споживача дані потребують уточнення, постачальник протягом п`яти робочих днів з дня реєстрації заяви надсилає споживачу письмовий запит щодо уточнення даних. За відсутності зауважень або після їх усунення постачальник протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви повідомляє споживача про коригування персоніфікованих даних.

У разі звільнення займаного приміщення (остаточного припинення користування природним газом) побутовий споживач зобов`язаний повідомити про це діючого постачальника не пізніше ніж за двадцять один день до дня звільнення приміщення (остаточного припинення користування природним газом) та остаточно з ним розрахуватись за договором на постачання природного газу до вказаного споживачем дня звільнення приміщення (остаточного припинення користування природним газом) включно.

У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем діючого постачальника про звільнення приміщення (остаточне припинення користування природним газом) споживач зобов`язаний здійснювати оплату за договором на постачання природного газу, виходячи з умов договору. При цьому, договір постачання природного газу з новим споживачем укладається після розірвання договору на постачання із споживачем, який звільняє приміщення (п.19 Розділу III Правил).

Отже, попередній власник ( ОСОБА_2 ), фактично споживаючи до листопада 2020 року природній газ в обсягах, що відображені в рахунку № НОМЕР_1 , тим самим приєднався до умов Типового договору розподілу природного газу та, відповідно, приєднався до умов Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам.

02.11.2020 року ОСОБА_2 , відчужуючи квартиру АДРЕСА_1 та не повідомивши ТОВ «Львівгаз збут» про припинення договору на постачання природного газу, не дотримався обов`язків, визначених Правилами та пунктом 11.3 Типового договору постачання природного газу побутовим споживачем, розподілу природного газу, тому саме він має бути належним відповідачем за вимогами ТОВ «Львівгаз збут» за зустрічнимм позовом.

Договір купівлі-продажу від 02.11.2020 року, згідно з яким позивач ОСОБА_1 став власником квартири, не містить застережень про переведення боргу попереднього власника на нового і не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні).

Аналіз зазначеного договору дає підстави для висновку, що позивач не вчиняв правочинів щодо прийняття боргу з оплати за спожитий природний газ попередніх власників вказаної квартири і, відповідно, на нього не може бути покладено обов`язок зі сплати заборгованості за спожитий природний газ, нарахованої до укладення ним договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України, за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Відповідно до статті 322 ЦК України, на власника покладається тягар утримання майна.

Проте, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна.

Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 (провадження №61-3604св 20), від 14 вересня 2022 року у справі №201/1807/21 (провадження №61-2572св 22), від 12 жовтня 2022 року у справі №312/44/20 (провадження №61-13033св20).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання виключити з обліку по особовому рахунку заборгованість попередніх власників зазначеної квартири за період до листопада 2020 року є законною та обґрунтованою і відповідає критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вчинені правочину щодо придбання нерухомого майна, позивач не скористався своїм правом отримати інформацію від постачальника природного газу про наявність чи відсутність заборгованості станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири і, відповідно, він несе ризик настання певних наслідків, пов`язаних із невчиненням таких дій, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки, установивши, що ТОВ «Львівгаз збут» надавав послуги з газопостачання, а ОСОБА_1 є споживачем послуг природного газу в квартирі АДРЕСА_1 лише з 02.11.2020 року, тобто з дати набуття ним права власності на квартиру, про що товариством не заперечується, у позивача не виникало обов`язку з`ясовувати борги по квартирі. Окрім того, у пункті 10 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що, власне, продавець зобов`язувався звільнити квартиру, провести повну оплату комунальних послуг та передати квартиру покупцю до 23.11.2020 року.

На позивача, як нового власника квартири, покладався лише обов`язок самостійно звернутися до постачальника з відповідною заявою-приєднанням до договору постачання природного газу, що регламентовано абз.5 п.9 Розділу Правил. Невиконання зазначених вимог Правил не покладає на нового власника обов`язку по сплаті заборгованості за спожитий газ, що нарахована до 02.11.2020 року, тобто до укладення договору купівлі-продажу цієї квартири.

Аргументи апеляційної скарги про те, що вимога позивача про зобов`язання ТОВ «Львівгаз збут» вилучити дані про заборгованість за послуги з газопостачання з особового рахунку є неналежним способом захисту прав з огляду на те, що ТОВ «Львівгаз збут» не здійснює розподілу природного газу або зміни об`ємів та обсягів розподіленого природного газу споживачам, а також не встановлює режимів нарахування об`ємів спожитого газу та не здійснює їх перерахунків, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 встановлено право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Правовий аналіз вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18); від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18); від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19); від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-84гс20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про обрання позивачем невірного способу захисту, оскільки задоволення позову про виключення з обліку заборгованості попереднього власника може бути способом захисту права боржника на мирне володіння своїм майном. Якщо позивач не має наміру сплачувати борг попереднього власника, бо такого не породжував, а кредитор відмовляється таку заборгованість списати, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується.Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (провадження №14-53цс21).

Тому, на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту є обґрунтованим та відповідає критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення таких вимог відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем до 02.11.2020 року дати набуття позивачем права власності на квартиру.

Аналогічний правовий висновок щодо способу судового захисту у подібних справах викладено Верховним Судом у постановах від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 (провадження №61-3604св20), від 26 січня 2022 року у справі №201/11406/20 (провадження №61-18079св21).

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку поданим сторонами доказам та застосувавши норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, а тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 01 грудня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич