Постанова

Іменем України

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 201/1968/22

провадження № 61-5424св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 25 серпня 2022 року у складі судді Батманової В. В., постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2023 року та додаткову постанову цього суду від 24 травня 2023 року у складі колегії суддів:

Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , треті особи: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н. Б., про визнання права іпотеки.

Позовну заяву мотивовано тим, що 24 жовтня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 197 589,28 доларів США, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цих договором, цього ж дня укладено договір іпотеки належного позичальнику нерухомого майна - квартири

АДРЕСА_1 .

Зазначав, що 05 березня 2015 року право власності на предмет іпотеки перейшло до ОСОБА_3 за результатами проведення прилюдних торгів

від 18 грудня 2013 року, організованих ПП «СП Юстиція».

Позивач посилався на те, що продавцем зазначеного майна був Ленінський ВДВС Дніпропетровського МУЮ, яке було реалізовано в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 29 квітня

2013 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, на запит позивача виконавча служба повідомила, що у відділі виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа

від 29 квітня 2013 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором, на виконанні не перебувало.

У подальшому, на підставі підробленого рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська у справі № 201/8614/14-ц про задоволення позову ОСОБА_3 до ПАТ «КБ «Надра» про скасування заборони на відчуження майна, реєстратором ПН ДМНО Кретовою Н. Б. 06 березня 2015 року внесено запис про припинення іпотеки нерухомого майна та вилучено з державного реєстру нерухомого майна запис про обтяження іпотеки.

06 березня 2015 року ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру на підставі договору купівлі - продажу на користь ОСОБА_4 , яка у свою чергу

11 березня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу відчужила спірне майно на користь ОСОБА_1

29 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги за вказаним кредитним та іпотечним договорами.

Посилаючись на незаконне припинення обтяження у вигляді іпотеки, що дало змогу без відома іпотекодержателя безперешкодно відчужити предмет іпотеки, позивач просив суд визнати за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» право іпотекодержателя нерухомого майна - квартири

АДРЕСА_1 та зобов`язати державного реєстратора чи посадову особу Міністерства юстиції України внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію іпотеки (поновлення запису про іпотеку) та заборони щодо спірної квартири, де іпотекодавцем є ОСОБА_2 , а іпотекодержателем є - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня

2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2023 року, у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відмовлено.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 травня

2023 року стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на користь

ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Судові рішення мотивовано тим, що запис про припинення іпотеки нерухомого майна було внесено у законний спосіб на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/8614/14, яке було надано реєстратору для виконання, що на думку судів спростовує доводи позивача про те, що справа №201/8614/14 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська не розглядалася. Суди відхилили посилання позивача на те, що іпотечне майно вибуло в незаконний спосіб, що перешкоджає іпотекодержателю задовольнити свої іпотечні вимоги, оскільки вважали, що позивачем не доведено, що

ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем. Звертали увагу на те, що на момент нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 11 березня 2015 року в Державному реєстрі прав на нерухоме майно не існувало жодного зареєстрованого речового права на такий об`єкт або обтяжень таких прав. Суди відхилили посилання позивача на вирок суду у справі № 199/3954/18, яким ОСОБА_3 визнано винним у скоєні кримінальних правопорушень за частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України, оскільки позивачем не зазначено яку саме інформацію містить вказаний вирок щодо предмета доказування саме у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та доводи особи, яка їх подала

До Верховного Суду 14 квітня 2023 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подало касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 15 березня 2023 року, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року справа № 922/1995/17, від 15 вересня 2020 року справа № 918/80/19.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій проігнорували доводи позивача про підробку рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська у справі № 201/8614/14. Вважає, що наявність у нотаріуса копії вказаного рішення не спростовує того факту, що воно є підробленим, оскільки на запит позивача суд надав відповідь про те, що справа

№ 201/8614/14 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська не розглядалася. Зазначає, що відносно ОСОБА_3 . Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська у справі

№ 199/3954/18 ухвалено вирок про визнання ОСОБА_5 винним у скоєнні кримінальних правопорушень за частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України в тому числі і за підроблення в акті про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна підписів державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ, підроблення підписів в протоколах проведення прилюдних торгів заступника директора Дніпропетровської філії СП «Юстиція» та в інших документах, що стосуються реалізації майна з прилюдних торгів.

До Верховного Суду 17 липня 2023 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подало касаційну скаргу на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2023 року.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року справа № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року справа № 922/2685/19.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні додаткової постанови суд повністю проігнорував доводи позивача про неспівмірність витрат на правничу допомогу зі складністю справи. Вважає, що обсяг робіт адвоката є вигаданим та не відповідає дійсності.

Відзиви на касаційні скарги

У липні та вересні 2023 року від ОСОБА_1 та її адвоката Біднягіної К. В. надійшли відзиви на касаційні скарги позивача, в яких вони посилаються на необґрунтованість доводів скарг та законність ухвалених у справі судових рішень. Посилаються на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки на момент укладення нею договору купівлі-продажу квартири від 11 березня 2015 року були відсутні в реєстрі відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження. Зазначає, що позивач не надав доказів переходу права вимоги від ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 за договорами кредиту та іпотеки. Вважає, що позивач не надав доказів підробки рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі

№ 201/8614/14, а вирок суду відносно ОСОБА_5 не стосується предмета доказування у цій справі. Зазначають, що позивач звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня

2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 березня

2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2023 року прийнято до провадження касаційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 жовтня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 197 589,28 доларів США, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цих договором, цього ж дня укладено договір іпотеки належного позичальнику нерухомого майна - квартири

АДРЕСА_1 .

05 березня 2015 року право власності на предмет іпотеки перейшло до ОСОБА_3 за результатами проведення прилюдних торгів від 18 грудня 2013 року, організованих ПП «СП Юстиція».

Позивач зазначав, що продавцем зазначеного майна був Ленінський ВДВС Дніпропетровського МУЮ, яке було реалізовано в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 29 квітня

2013 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, на запит позивача виконавча служба повідомила, що у відділі виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 29 квітня 2013 року, виданого Шевченківським районним судом

м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором, на виконанні не перебувало (а. с. 21, т. 1).

06 березня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б. внесено запис про припинення іпотеки нерухомого майна та вилучено з державного реєстру нерухомого майна запис про обтяження іпотеки. Підставою для вчинення таких дій зазначено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року у складі судді Демидової С. О. у справі № 201/8614/14-ц про задоволення позову ОСОБА_3 до ПАТ «КБ «Надра» про скасування заборони на відчуження майна.

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська на запит представника позивача надав відповідь про те, що перевіркою даних автоматизованої системи документообігу суду встановлено, що у провадженні суду цивільної справи № 201/8614/14 за позовом ОСОБА_3 не перебуває. Рішення суду у вищезазначеній справі суддею Демидовою С. О. не виносилось (а. с. 22, т. 1).

06 березня 2015 року ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру на підставі договору купівлі - продажу на користь ОСОБА_4 , яка у свою чергу

11 березня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу відчужила спірне майно на користь ОСОБА_1

29 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги за вказаним кредитним та іпотечним договорами.

Позиція Верховного Суду

Касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Щодо касаційної скарги на рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 25 серпня 2022 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2023 року

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (частина перша статті 4 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

За змістом частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема обмеження речових прав.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Водночас Верховний Суд враховує, що за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справах «Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04; від 16 лютого 2017 року «Kryvenkyy v. Ukraine»,заява № 43768/07).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Отже, положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).

Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) сформульовано висновок, відповідно до якого добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19).

Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження

№ 12-44гс20) конкретизувала висновки, викладені у низці постанов Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, щодо деяких питань при вирішенні спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема на підставі судового рішення, не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесеннядо Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно

за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя.

У випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесено запис про іпотекодержателя.

У справі з належною вимогою (зокрема, про визнання права іпотекодержателя) суд має враховувати наявність/відсутність обставин,

які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного

за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. У справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті

81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами установлено, що на момент укладення відповідачем ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири від 11 березня 2015 року були відсутні в реєстрі відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження.

Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що укладаючи договір купівлі-продажу 11 березня 2015 року спірного нерухомого майна, стосовно якого в Державному реєстрі відсутні будь-які застереження про іпотеку, відповідач ОСОБА_1 не мала обґрунтованих сумнівів щодо існування прав чи обтяжень на це майно, тому дійшли висновку про те, що ОСОБА_1 набула спірне нерухоме майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень і є його добросовісним набувачем.

Позивач не доводив недобросовісності набуття ОСОБА_1 спірного майна, хоча, виходячи з характеру цивільно-правового спору, саме позивач мав довести недобросовісність відповідача під час набуття у власність спірного майна як визначальну підставу для задоволення вимоги про визнання позивача іпотекодержателем нерухомого майна.

Схожі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 05 квітня

2023 року у справі № 344/984/15, від 26 липня 2023 року у справах

№ № 570/4882/19, 201/5907/22.

Отже, у цій справі презюмується, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, що унеможливлює задоволення вимоги позивача про визнання його іпотекодержателем нерухомого майна. Протилежного позивач не доводив ні у позовній заяві, ні у апеляційній скарзі.

Слід зазначити, що посилання ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про те, що запис про обтяження спірної квартири було вилучено нотаріусом на підставі підробленого судового рішення, не спростовують добросовісність останнього набувача спірного майна.

Надані банком докази підроблення акта державного виконавця про проведення прилюдних торгів та судового рішення у справі № 201/8614/14 (лист виконавчої служби від 04 лютого 2022 року про те, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2921 на виконанні не перебувало; лист Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 20 січня 2022 року про те, що справа № 201/8614/14 на розгляді суду не перебувала і рішення у цій справі суддею Демидовою С. О. не ухвалювалося) можуть свідчить про підроблення таких документів, однак доказів того, що ОСОБА_1 на момент придбання спірного майна могла знати про ці обставини матеріали справи не містять.

Як і не могла знати про порушення прав ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», оскільки на момент набуття нею у власність спірного майна 11 березня 2015 році позивач ще не був іпотекодержателем цього майна, з огляду на перехід до нього права вимоги до ОСОБА_2 лише 29 квітня 2020 року.

При цьому слід зазначити, що позивач не оскаржував рішення державного реєстратора від 06 березня 2015 року, на підставі якого було припинено обтяження іпотекою, ні у судовому порядку, ні через Міністерство юстиції України.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Верховний Суд відхиляє посилання позивача на вирок Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська у справі

№ 199/3954/18, оскільки ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень на підставі частини третьою статті 190, частини четвертою статті 358 КК України, за придбання права на майно (квартиру

АДРЕСА_2 ) шляхом обману (шахрайства), вчинене у великих розмірах, на підставі використання завідомо підроблених документів, зокрема акту про проведення прилюдних торгів та протоколу проведення прилюдних торгів від 25 лютого 2014 року, тобто зазначений вирок стосувався іншого майна, яке набуто злочинним на підставі інших документів, ніж у справі, яка переглядається.

Суд вважає, що зазначений вирок суду не є належним доказом у справі, оскільки не стосується предмета доказування (спір щодо іншого нерухомого майна) і у розумінні частини шостої статті 82 ЦПК України не звільняє позивача від обов`язку доказування.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника на постанову Верховного Суду

від 16 жовтня 2020 року у справі № 922/1995/17, якою скасовано судові рішення та направлено справу на новий розгляд, оскільки направлення справи на новий розгляд ще не означає остаточного вирішення відповідної справи, а отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у ній. За результатами нового розгляду справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами доказів у справі та неповного встановлення на їх підставі обставин, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки у ній.

Посилання позивача на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2020 року у справі

№ 918/80/19 є безпідставними, оскільки предметом спору у цій справі, на відміну від справи, яка переглядається, було скасування рішення про державну реєстрацію припинення (іпотека), скасування відповідних записів у державному реєстрі, скасування рішення про державну реєстрацію припинення обтяження, стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З викладеного слідує, що у зазначеній справі, на яку посилається заявник, порівняно зі справою, яка переглядається, є різні предмети спору та, відповідно, встановлено інші фактичні обставини, отже правовідносини не є подібними.

Щодо касаційної скарги на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2023 року

Відповідно до пункту 3 частини першою статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої

статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції надано договір про надання правової допомоги від 11 липня 2022 року, детальний опис наданих послуг адвокатом (ознайомлення та правовий аналіз апеляційної скарги, підготовка, складення та подання відзиву на апеляційну скаргу, участь у судових засіданнях 18 січня та 15 березня 2023 року, підготовка, складення та подання письмової промови у судових дебатах), акт приймання-передачі наданих послуг віл 15 березня

2023 року, платіжне доручення про перерахування коштів у розмірі 20 000 грн (а. с. 141-150, т. 2).

З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про доведеність ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000 грн та їх співмірність складності справи та виконаним адвокатом обсягу роботам, часу, виплаченого гонорару, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у заявленому останньою розмірі та відхилив заперечення позивача щодо розміру витрат на правову допомогу.

Доводи касаційної скарги про те, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції врахував складність справи, обсяг виконаних робіт, доведеність понесених витрат на правову допомогу, тому правильно вважав, що відповідачем заявлено розмір витрат на правову допомогу із дотриманням вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України і підстав для зменшення розміру таких витрат колегія суддів не вбачає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня

2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 березня

2023 рокута додаткову постанову цього суду від 24 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович