Справа № 938/250/23
Провадження № 22-ц/4808/1403/23
Головуючий у 1 інстанції Джус Р. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Баркова В.М.,

секретаря Струтинської Д.В.,

з участю позивача, його представника та третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1 , Верховинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Верховинському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання батьківства за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду від 14 вересня 2023 року під головуванням судді Джуса Р.В. у селищі Верховина,

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання батьківства.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 2017 року він фактично проживав із ОСОБА_1 .. В республіці Польща, м.Познань ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила сина - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 24.10.2018 відділом Державної реєстрації актів цивільного стану м. Познань. Згідно вказаного свідоцтва батьками ОСОБА_4 вказано: мати - ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_6 , оскільки на момент його народження ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з останнім. Відповідно до довідки від 30.11.2018, що видана посольством України в республіці Польща, ОСОБА_7 зареєстрований громадянином України.

Згідно рішення Верховинського районного суду від 16.11.2018 у справі №340/517/18, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

Шлюб було розірвано до досягнення дитиною одного року, оскільки він визнав своє батьківство щодо ОСОБА_4 та зазначив, що він ще із 2018 року був впевнений в тому, що є батьком ОСОБА_4 і вказана обставина знайшла своє відображення в вищезгаданому рішенні суду та не підлягає доказуванню.

Позивач посилався на те, що з 2020 року він не проживав разом із ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та йому не було відомо їх місцезнаходження. Однак у лютому 2023 року він дізнався, що ОСОБА_9 разом із сином повернулась в Україну та під час зустрічі із ними, побачивши ОСОБА_10 він переконався, що той є його сином, оскільки схожий на нього та поводився із ним, як із своїм батьком.

З метою запису його батьком ОСОБА_10 він та ОСОБА_1 21.03.2023 поїхали до Верховинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Верховинському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), однак отримали усну відмову, яка була мотивована тим, що потрібно, щоб суд визнав батьківство ОСОБА_2 щодо ОСОБА_11 , внаслідок чого припинив батьківство ОСОБА_3 відносно дитини.

За таких обставин він змушений був звернутись до суду із вказаним позовом та просив визнати ОСОБА_2 батьком малолітньої дитини (сина) ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок чого припинити батьківство ОСОБА_3 відносно дитини.

Рішенням Верховинського районного суду від 14 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянт вказує на те, що суд розглянув справу без позивача та матері дитини при тому, що судом було визнано обов`язковою участь сторін при розгляді справи.

Суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали письмові заяви до суду, де просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Судом не взято до уваги того, що згідно рішенням суду першої інстанції в іншій справі було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , причиною розірвання якого було те, що ОСОБА_1 через скрутне матеріальне становище, виявила бажання поїхати на роботу до Польщі, де почала проживати спільно без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , від якого на даний час чекає дитину та відносно якої, останній визнав батьківство. За вказаних обставин подальше проживання однією сім`єю та збереження шлюбу стало неможливе, оскільки сім`я остаточно припинила своє існування, а шлюб існував формально. ОСОБА_2 було подано нотаріальну заяву про те, що він визнає себе батьком дитини та просив внести до актового запису зміни про народження дитини, яка була підставою для розірвання шлюбу.

Суд вказав на дану заяву, однак не зважаючи на це відмовив у задоволенні позову.

Відповідач, підтвердив зміст згаданої нотаріальної заяви та погодився повністю з позовними вимогами.

Також апелянт зазначає, що коли є факт визнання матір`ю, хто є батьком дитини, судова експертиза в даному випадку не призначається.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

ОСОБА_2 його представник та ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведеній у ній.

ОСОБА_3 в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час і місце слухання справи. До апеляційного суду подав заяву де вказав, що погоджується з позовними вимогами та вимогами апеляційної скарги, просив слухати справу без його участі.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника та третьої особи ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який було зареєстровано 24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Верховинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №68 .

У місті Познань, Республіка Польща, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_10 , що підтверджується копією витягу свідоцтва про народження від 24.10.2018 (на польській мові із нотаріально засвідченим перекладом на українську мову), виданого відділом Державної реєстрації актів цивільного стану м. Познань, актовий запис №3064011/00/AU/2018/854168. Згідно вказаного свідоцтва батьками ОСОБА_4 вказано: мати - ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_6 (а.с. 15-17).

Відповідно до копії довідки від 30.11.2018 року №6137/КВ/19-787/Н, що видана посольством України в республіці Польща, ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований громадянином України (а.с. 18).

Відповідно до рішення Верховинського районного суду від 16.11.2018 у справі №340/517/18, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Верховинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №68, було розірвано (а.с. 20).

Згідно зі статтею 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до частини першої статті 122 СК України, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Визнання батьківства за рішенням суду передбачено статтею 128 СК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що «у справах такого типу має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами. До того ж усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення. Стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини. Суд встановлював порушення статті 8 Конвенції, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи. На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька» (M. T. v. UKRAINE, № 950/17, § 23 - 24, ЄСПЛ, від 19 березня 2019 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зроблено висновок, «щодо предмету доказування у даній категорії справі, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства».

Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Для правильного застосування частини другої статті 129 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про своє батьківство, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про своє батьківство.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем, не доведено належними та допустимими доказами факту походження від нього дитини ОСОБА_12 та факту їх кровної спорідненості.

Однак, суд першої інстанції, не врахував початку перебігу строку позовної давності, а саме коли позивач дізнався або міг дізнатись про своє батьківство.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 стверджував про те, що він знав про народження свого сина в жовтні 2018 року, оскільки був присутній на пологах ОСОБА_1 .

Апелянт також вказував про наявність нотаріально засвідченої 15.08.2018 заяви, адресованої Верховинському районному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Верховинського головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, що він визнає себе батьком зачатої дитини та просив внести до актового запису про народження дитини зміни, вказавши по батькові дитини за його власним іменем ОСОБА_13 (ївна) та присвоїти дитині прізвище ОСОБА_14 .

З врахуванням вищевказаного, є підстави вважати, що ОСОБА_2 знав про народження дитини саме з 2018 року, вважав себе її батьком і не виключав своє батьківство щодо неї.

Таким чином, звернувшись до суду з цим позовом у квітні 2023 року, ОСОБА_2 пропустив річний строк позовної давності для пред`явлення вимог про визнання батьківства і поважних причин пропущення цього строку суд не вбачає і таких не зазначено ОСОБА_2 , тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з цих підстав.

Колегія апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним, однак мотивувальну частину необхідно змінити відповідно до вищевикладених висновків.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів приходить до переконання, що постановлене судом першої інстанції рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Верховинського районного суду від 14 вересня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук В.М. Барков