ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/113/23 Справа № 201/8648/19 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Єлізаренко І.А.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Перша дніпровська нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Одинцова Світлана Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, про визнання недійсними довіреності, дублікату договору купівлі-продажу та договорів купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що його мати ОСОБА_5 15 червня 2004 року придбала квартиру АДРЕСА_1 .

28 травня 2009 року останньою було складено заповіт на ім`я сина ОСОБА_1 та онуки ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помела.

Після звернення до нотаріуса для вступу у спадщину, йому стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла видала довіреність на ім`я раніше не відомого ОСОБА_2 , на підставі якої 07 вересня 2018 року укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, покупцем якої виступила онука ОСОБА_3 . Даний договір було укладено на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого 07 вересня 2018 року.

В подальшому ОСОБА_3 07 травня 2019 року продала квартиру ОСОБА_4 .

Позивач зазначає, що отримувати дублікат договору купівлі-продажу від 07 вересня 2018 року не було необхідності, оскільки оригінали договорів знаходилися у нього. Крім того, померла ОСОБА_5 хворіла на рак з 2015 року та постійно знаходилася в ліжку та не мала змоги їздити до нотаріусів та вчиняти будь-які дії, а отже вважає, що довіреність була видана без присутності матері, а отже була підроблена.

З урахуванням викладеного, просив суд визнати недійсними довіреності від 28 березня 2018 року, дублікат договору купівлі-продажу від 07 вересня 2018 року, договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 серії ННК№656396 та серії ННЕ №611035.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження видачі довіреності ОСОБА_5 перебуваючи у стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Сам по собі факт того, що померла була особою похилого віку та страждала на захворювання без доведення того, що за відсутності цих обставин оспорювані правочини не були б вчиненні нею взагалі, не свідчать про наявність підстав для визнання цих правочинів недійсними.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин у справі, безпідставно відмовив у задоволенні позову, не дослідив належним чином надані на підтвердження позовних вимог докази, не звернув уваги, що ОСОБА_5 була особою похилого віку та страждала на захворювання, перебувала в безпорадному стані та не усвідомлювала значення своїх дій, а тому, суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та не застосування до спірних правовідносин положення ст.225 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5

15 червня 2004 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

28 березня 2018 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Одинцова С.О. посвідчила довіреність на представництво прав та інтересів ОСОБА_5 , вчинення правочинів, видану на ім`я ОСОБА_2 , цією довіреністю було уповноважено ОСОБА_2 бути її представником як власника належної їй квартири, що розташована за вищевказаною адресою з питання її продажу на умовах на його власний розсуд. Довіреність від 28 бернезня 2018 року була зареєстрована в реєстрі за № 259.

На підставі згаданої довіреності від 28 березня 2018 року ОСОБА_2 07 вересня 2018 року від імені ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ., посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В., та зареєстрований в реєстрі за № 2445.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помела, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25 березня 2019 року серії НОМЕР_1 .

11 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Міхєєвої Т.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, від якої дізнався про видачу його матір`ю довіреності на ім`я ОСОБА_2 та укладення останнім від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 , яка в подальшому 07 травня 2019 року відчужила дану квартиру на користь ОСОБА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу від 07 травня 2019 року зареєстрованого в реєстрі під №1483.

За ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню.

Дієздатність громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Аналогічні норми містить Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року.

Отже, нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін.

Зважаючи на те, що відповідно до приписів цивільного законодавства України договори з нерухомим майном підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, довіреність від 28 березня 2018 року на представництво прав та інтересів ОСОБА_5 , вчинення правочинів, видана на ім`я ОСОБА_2 , була посвідчена нотаріусом.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно із ч. 3 ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

На виконання наведених законодавчих приписів договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_2 , був посвідчений нотаріусом, як і договір купівлі продажу зазначеної квартири, що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правочин, який оспорюється на підставі ст. 225 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його не усвідомлюючи значення своїх дій та (або) не може керувати ними, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Правила ст. 225 ЦК можуть застосовуватися за таких умов: 1) фізична особа є дієздатною; 2) у момент вчинення правочину ця фізична особа перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Встановлена ст. 225 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст.225 ЦК України.

Перебування фізичної особи в момент вчинення правочину у стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. При цьому підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14, від 11 листопада 2019 року у справі 496/4851/14-ц. Ці правові позиції є незмінними.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до стаття 89 ЦПК України.

Отже, виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності усвідомлення значення своїх дій та (або) можливістю керувати ними.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, через їх недоведеність належними та допустимими доказами у справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 була особою похилого віку та страждала на захворювання, перебувала в безпорадному стані та не усвідомлювала значення своїх дій, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки сам по собі факт того, що ОСОБА_5 була особою похилого віку та страждала на захворювання без доведення того, що за відсутності цих обставин оспорювані правочини не були б вчинені нею взагалі, не свідчать про наявність підстав для визнання цих правочинів недійсними відповідно до положень ст. 225 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що на підтвердження психічного захворювання ОСОБА_5 та не усвідомлення нею значення своїх дій, надано медична документація, на що суд першої інстанції не звернув уваги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять висновку судової експертизи про встановлення психологічного стану ОСОБА_5 в момент вчинення правочину, ОСОБА_1 своїм правом про заявлення відповідного клопотання про призначення судової експертизи не скористався, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

І.А. Єлізаренко