ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року

місто Київ

справа № 227/477/21

провадження № 61-9502св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),

боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вугільна компанія «Краснолиманська»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

ОСОБА_1 у квітні 2023 року звернувся до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі - державний виконавець), боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі - ТОВ «ВК «Краснолиманська»), в якій просив зобов`язати державного виконавця ухвалити постанови про повернення виконавчих документів за виконавчими провадженнями від 20 квітня 2021 року № НОМЕР_1, від 18 травня 2021 року № НОМЕР_2, від 18 травня 2021 року № НОМЕР_3, повернути виконавчі листи від 02 квітня 2021 року, видані на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області у справі № 227/477/21.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 14 квітня 2023 року Добропільський міськрайонний суд Донецької області прийняв відмову ОСОБА_1 від скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця та закрив провадження у справі № 227/477/21 за скаргою заявника.

Суд стягнув з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Відділ примусового виконання рішень) на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000, 00 грн.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виснував, що матеріали справи свідчать, що не існує визначених законодавством процесуальних перешкод для прийняття відмови стягувача від скарги, що відповідає умовам статті 206 ЦПК України та в цілому також відповідає принципу диспозитивності.

Вирішуючи питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд керувався правилами частини третьої статті 142 ЦПК України та врахував, що матеріалами справи підтверджено надання адвокатом правничої допомоги ОСОБА_1 , що погоджено в акті виконаних робіт, на суму 3 000, 00 грн.

Суд врахував, що доводів на предмет неспівмірності цих витрат Відділ примусового виконання рішень до суду не надав.

Не погодившись із цим рішенням, державний виконавець звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою.

Постановою від 20 червня 2023 року Дніпровський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень, скасував ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2023 року в частині стягнення з Відділу примусового виконання рішень на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000, 00 грн, ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні цих вимог.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2023 року, врахував, що скарга на дії/бездіяльність державного виконавця зареєстрована в суді першої інстанції 04 квітня 2023 року, що сталося одночасно із днем, коли державний виконавець виконав вимоги скарги, пред`явлені заявником. Врахувавши, що державний виконавець виніс три постанови за трьома виконавчими провадженнями про повернення виконавчого документа стягувачу в один день з поданням скарги, апеляційний суд відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України відмовив у відшкодуванні судових витрат заявнику, встановивши, що підстав для застосування частини третьої статті 142 ЦПК України до спірних процесуальних відносин немає.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 27 червня 2023 року із застосуванням системи «Електронний суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2023 року, залишити в силі ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2023 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник як підставу касаційного оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2023 року зазначив те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував правила частини третьої статті 142 ЦПК України.

ОСОБА_1 обґрунтовує доводи поданої ним скарги тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про дату звернення його, заявника, зі скаргою. Зокрема, суд апеляційної інстанції помилково вважав днем звернення ОСОБА_1 до суду першої інстанції зі скаргою на дії державного виконавця 04 квітня 2023 року (дата реєстрації скарги у суді першої інстанції), а не день формування документа у системі «Електронний суд», яким було 03 квітня 2023 року. Заявник додатково повідомив, що підтвердженням таких доводів є квитанція № 111832 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відповідно до якої датою та часом доставки скарги є 03 квітня 2023 року о 20:24.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 14 липня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі,а ухвалою від 23 листопада 2023 року призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 03 квітня 2023 року (скарга зареєстрована судом 04 квітня 2023 року) звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця через підсистему «Електронний суд», у якій просив суд зобов`язати державного виконавця ухвалити постанови про повернення виконавчих документів за виконавчими провадженнями від 20 квітня 2021 року № НОМЕР_1, від 18 травня 2021 року № НОМЕР_2, від 18 травня 2021 року № НОМЕР_3, повернути виконавчі листи від 02 квітня 2021 року, видані на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області у справі № 227/477/21.

Ухвалою від 05 квітня 2023 року Добропільський міськрайонний суду Донецької області прийняв до розгляду скаргу ОСОБА_1 . Суд зобов`язав державного виконавця у строк до 10 квітня 2023 року подати до суду засвідчені копії трьох виконавчих проваджень та постанови державного виконавця, якими завершені ці виконавчі провадження.

10 квітня 2023 року на виконання ухвали Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05 квітня 2023 року головний державний виконавець Болдинюк Л. Ю. подав до суду заперечення (пояснення) на скаргу ОСОБА_1 та копії виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, які зокрема містять постанови державного виконавця від 04 квітня 2023 року про повернення виконавчого документа стягувачу за заявою стягувача про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання.

Також Відділ примусового виконання рішень надав відповідь на заяви ОСОБА_1 від 18 березня 2023 (б/н, вхідні № 1449, № 1545), яка датована 05 квітня 2023 року вихідний № 2539, та відповідь ОСОБА_1 на його скаргу від 26 березня 2023 року, яка також датована 05 квітня 2023 року за вих. № 2541 та довідку про втрату виконавчих документів, датовану 05 квітня 2023 року, за вихідним № 2540.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Надаючи оцінку доводам та аргументам касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що предметом касаційного перегляду є постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції лише в частині розподілу судових витрат після закриття провадження у справі у зв`язку з прийняттям відмови заявника від скарги та відмовлено у відшкодуванні заявнику витрат на правничу допомогу у зв`язку з тим, що немає правових підстав для їх відшкодування відповідно до правил частини третьої статті 142 ЦПК України.

Тож основним правовим питанням, яке постало перед Верховним Судом, є встановлення правових підстав для застосування правил частини третьої статті 142 ЦПК України у спірних процесуальних правовідносинах.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Приписами статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі закриття провадження у зв`язку з відмовою від позову (скарги) передбачено частиною третьою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача..

Заявник, подаючи заяву про закриття провадження у справі, посилався на обставини, що державний виконавець після звернення зі скаргою до суду самостійно усунув бездіяльність, у зв`язку з чим просив суд присудити йому судові витрати, шляхом стягнення їх із Відділу виконавчої служби на його користь.

Вирішуючи питання про те, чи має право заявник на відшкодування витрат на правничу допомогу за правилами частини третьої статті 142 ЦПК України, апеляційний суд виснував, що вимоги заявника були задоволені державним виконавцем не після пред`явлення скарги, а того ж дня із днем поданням скарги - 04 квітня 2023 року, а тому підстав для застосування частини третьої статті 142 ЦПК України до спірних процесуальних правовідносин не було.

Верховний Суд з такими висновками суду апеляційної інстанції не погодився з огляду на таке.

Відповідно до матеріалів справи заявник звернувся до суду першої інстанції зі скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця через підсистему «Електронний Суд», сформованою у ній 03 квітня 2023 року.

Тож перед Верховним Судом постало питання щодо застосування частини третьої статті 142 ЦПК України у разі подання заяви/скарги через підсистему «Електронний суд», коли така заява зареєстрована не в день її формування у електронному кабінеті та подання через систему «Електронному суді», а пізніше, зокрема наступного робочого дня.

Згідно з частиною п`ятою статті 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина шоста статті 142 ЦПК України).

Відповідно до пункту 16 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21

(далі - Положення), процесуальні документи та докази можуть подаватися до суду в електронній формі, а процесуальні дії - вчинятися в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС з використанням власного кваліфікованого електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису, за винятком випадків, передбачених процесуальним законом.

Дата та час підписання документа в Електронному суді, а також дата та час його надсилання автоматично зберігаються і не підлягають корегуванню (пункт 28 Положення).

За правилом частини сьомої статті 43 ЦПК України у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.

Наведе правило також визначено пунктом 29 згаданого Положення, відповідно до якого у разі подання до суду документів в електронній формі учасник зобов`язаний у випадках, визначених процесуальним законодавством, надати доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.

У випадку коли інший учасник справи відповідно до внесених ідентифікаційних даних про нього має зареєстрований Електронний кабінет, функціонал Електронного суду в автоматичному режимі надає суду та учаснику справи доказ надсилання до Електронних кабінетів інших учасників справи поданих до суду документів.

В іншому випадку засобами Електронного суду користувача інформують про відсутність в іншого учасника справи зареєстрованого Електронного кабінету.

Документи, що надійшли через «Електронний суд», реєструються судами, іншими органами та установами в системі правосуддя в день їх надходження упродовж робочого дня або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, за загальними правилами реєстрації вхідної кореспонденції, визначеними Положенням про автоматизовану систему документообігу суду та відповідними інструкціями з діловодства в судах чи в інших органах та установах у системі правосуддя (пункт 39 Положення).

Тож право особи звернутися до суду через систему «Електронний суд» врегульовано наведеними нормативними актами.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2023 року в частині стягнення з Відділу примусового виконання рішень на користь ОСОБА_1 відшкодування судових витрат на правничу допомогу, керувався тим, що відповідно до матеріалів провадження ця скарга отримана та зареєстрована судом першої інстанції 04 квітня 2023 року, тобто у день ухвалення державним виконавцем постанов про повернення виконавчих документів.

Проте, суд апеляційної інстанції не врахував, що відправлення документа заявником та його отримання судом не обов`язково є одномоментною подією та може не збігатися у часі; і для правильного обрахування строку визначальним є саме момент відправлення відповідного документа заявником за допомогою електронних засобів. Ототожнення понять «час реєстрації» та «час подання процесуальних документів» є необґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 28 квітня 2021 року у справі № 909/995/19 (909/260/20) та від 30 січня 2023 року у справі № 947/3424/21, підстав відступити від яких Верховний Суд не встановив.

У справі, що переглядається, скарга на дії державного виконавця сформована, підписана та подана через «Електронний суд» 03 квітня 2023 року, проте, враховуючи, що вона подана після завершення робочого дня, тому зареєстрована судом наступного робочого дня - 04 квітня 2023 року.

Викладені обставини підтверджуються як відміткою на скарзі про те, що документ сформований в системі «Електронний суд» 03 квітня 2023 року, так і квитанціями від 03 квітня 2023 року 20:24 № 111832 та від 03 квітня 2023 року, 20:24, № 111831 про доставку документів до зареєстрованих електронних кабінетів користувачів ЄСІТС - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Харків) та ТОВ «ВК «Краснолиманська» відповідно.

У вирішенні процесуального питання - встановлення дати (часу) подання (пред`явлення) скарги до суду потрібно враховувати, коли саме таку скаргу подав заявник, а не коли її було отримано та зареєстровано судом, що відповідає змісту частини третьої статті 142 ЦПК України, яка містить прив`язку права позивача (заявника) на відшкодування витрат на правничу допомогу у разі, якщо позов (скарга) було подано (пред`явлено) до задоволення вимог такого позову (скарги) відповідачем (суб`єктом оскарження).

Оскільки за встановлених обставин справи заявник звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця 03 квітня 2023 року, така скарга доставлена до електронного кабінету суб`єкта оскарження того ж дня, тому обґрунтованим є висновок, що саме на виконання вимоги скарги суб`єкт оскарження наступного дня після пред`явлення скарги (04 квітня 2023 року) ухвалив постанови про повернення виконавчих листів стягувачу, протилежне мав доводити суб`єкт оскарження, чого не зробив.

У зв`язку з наведеним правильним є висновок суду першої інстанції про застосування до спірних процесуальних правовідносин частини третьої статті 142 ЦПК України, враховуючи хронологію подій у цій справі.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував, помилково скасував ухвалу суду першої інстанції з підстав порушення судом правила частини третьої статті 142 ЦПК України, яке правильно застосоване у спірних процесуальних відносинах, що є підставою для скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі ухвали суду першої інстанції в цій частині.

В частині вирішення судами процесуального питання про закриття провадження у справі сторони судові рішення не оскаржували, доводи з приводу непогодження з ними не наводили, відповідно в цій частині Верховний Суд їх не переглядав.

Також можливість застосування статті 142 ЦПК України до спірних відносин учасники справи не заперечували. Верховний Суд, оцінюючи доводи заявника, виходив з того, що витрати скаржника на правничу допомогу виникли у нього саме у зв`язку з діями (бездіяльністю) державного виконавця, що не спростовано ним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Надавши оцінку доводам касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, Верховний Суд встановив, що, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права - правил частини третьої статті 142 ЦПК України, що призвело до скасування правильного судового рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції в частині відшкодування заявнику витрат на правничу допомогу.

За приписами пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , тому судові витрати, сплачені під час подання касаційної скарги у виді судового збору в розмірі 429, 44 грн, підлягають відшкодуванню суб`єктом оскарження на користь заявника.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у справі відповідно до правового результату вирішення спору покладаються на суб`єкта оскарження.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2023 року скасувати, ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2023 року в частині відшкодування витрат на правничу допомогу залишити в силі.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 429, 44 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний