печерський районний суд міста києва
07 червня 2023 року Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді Новака Р.В.
при секретарі - Бурячок A.C.,
предмет і підстави позову - про визнання права особистої приватної власності,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку позовного (загального) провадження в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, -
До суду звернувся позивач з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності. В обґрунтування позову зазначив, що 04.09.1997 позивач придбав за власні кошти квартиру АДРЕСА_1 . Кошти на придбання квартири були отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка придбана була в 1996 році за особисті кошти позивача. Під час придбання квартири АДРЕСА_1 , позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , з якою одружився 21.06.1997. При укладанні договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_3 , відповідач згоду надавала, оскільки попередня квартира належала позивачу, ще до шлюбу з відповідачем. Позивач повідомляє, що він є непрацездатним, проживає виключно за рахунок пенсії, як особа, яка постраждала внаслідок чорнобильської катастрофи Категорія 1, є ветераном праці з 2000 року. Позивач повідомляє, що вже більше 20 років ніяких відносин з відповідачем не підтримує, а шлюб між сторонами розірваний з 2002 року. Таким чином, позивач вважає, що оскільки кошти для придбання квартири були отримані позивачем від продажу попередньої квартири, то таке майно є його особистою приватною власністю. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 28.09.2021 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами (загального) позовного провадження.
Під час проведення підготовчого судового засідання судом з`ясовано всі питання, передбачені ч.2 ст. 197 ЦПК України.
Ухвалою суду від 08.11.2022 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні був допитаний в якості свідка ОСОБА_4 , який дав покази щодо відомих йому обставини по вказаній справі.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримував в повному обсязі. просив задовольнити.
Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження, разом з копією позовної заяви з додатками, судом направлялися за місцем перебування вказаним в позовній заяві, проте поштова кореспонденція до суду не поверталася.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, вислухавши пояснення сторін, заслухавши покази свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судовим розглядом встановлено, що 04.09.1997 позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 . Кошти для придбання квартири були отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка була придбана у 1996 році.
Станом на час придбання квартири АДРЕСА_1 , позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , з якою одружився 21.06.1997.
З огляду на викладене суд встановив, що право власності у позивача на спірну квартиру виникло 04.09.1997, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, під час їх спільного проживання та під час існування між сторонами сімейних стосунків.
Обставина спільного проживання та існування сімейних відносин між сторонами станом на час придбання спірної квартири не заперечується позивачем, а тому ця обставина в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.
Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя », вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі: грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі № 235 9895/15-ц. від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Так, в матеріалах справи мітиться копія свідоцтва про розірвання шлюбу від 22.01.2002. Проте, позивачем не надано жодних доказів, підтверджуючих, що квартира право власності якої хоче визнати за собою позивач, була придбана за кошти, які належали їй (йому) особисто.
При цьому слід зазначити, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 не зміг підтвердити правову позицію позивача. Зокрема свідок не зміг підтвердити, що кошти на квартиру, яка була придбана позивачем у 1996 році, кошти від продажу якої, в подальшому були спрямовані на придбання спірної квартири, була придбана за власні кошти, які позивач заробив працюючи в 1986-1987 роках при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. При цьому, суд звернув увагу, що свідок не знав та не знає ким і де працював позивач, тривалість часу роботи та який розмір заробітної плати був у позивача при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
На підставі досліджених доказів, що містяться в матеріалах справи, суд не вбачає порушення відповідачем прав позивача.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є. зокрема його визнання.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано достатніх та обґрунтованих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається. Також позивачем не надано доказів на підтвердження факту порушення його прав, відповідно, судом не встановлено, яким саме чином порушено право позивача, яке підлягає відновленню, а тому суд вважає що позов до задоволення не підлягає.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню не підлягають.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом три-піяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1

відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 , інформація про РНОКПП відсутня

Суддя Р.В.Новак