У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.12.2023 Справа №607/21721/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі судді Братасюка В.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, Держави Україна в особі Офісу генерального прокурора України, Державної казначейської служби України, Національної поліції України про відшкодування завданої шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

На адресу суду надійшов позов ОСОБА_1 до відповідачів Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора України, Державної казначейської служби України, Національної поліції України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури або суду. В прохальній частині позову просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Позивача - 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним проведенням обшуку і оглядів та обмеженням права власності.

1) Ухвалою суду від 13.11.2023 року позов залишався без руху, у тому числі, оскільки позивач, в порушення ст. 175 ЦПК України, не конкретизував зміст позовних вимог до кожного із відповідачів, зокрема не зазначав в чому саме полягає порушення кожним з відповідачів прав чи інтересів позивача.

27.11.2023 року на адресу суду надійшла позовна заява в уточненій редакції, й з її змісту знову ж таки вбачається, що позивачем зазначено в статусі співвідповідачів: Державну казначейську службу України, як центральний орган виконавчої влади, єдиного розпорядника коштів бюджету, з якої, згідно прохальної частини позовної заяви, ОСОБА_1 просить стягнути шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку 1 000 000 гривень на відшкодування завданої шкоди, й водночас з невідомих суду, а відомих тільки позивачу міркувань, останній заявив співвідповідачем окремий територіальний орган - Головне управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, до якого жодної вимоги не заявлено.

Оскільки усі інші співвідповідачі - Держава Україна в особі Офісу генерального прокурора України, Державна казначейська служба України, Національна поліція України мають місцезнаходження в м. Києві, з метою усунення будь яких сумнівів у існуванні в позивача зловживання процесуальним правом шляхом завідомо безпідставного залучення Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, як співвідповідача, для зміни підсудності справи (п.4 ч.2 ст. 44 ЦПК України), адже якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог зазначається щодо кожного з них (п. 4 ч.3 ст. 175 ЦПК України), заяву слід залишити без руху з наданням позивачу строку для усунення виявленого недоліку.

2) Ухвалою суду від 13.11.2023 року позов залишався без руху також з причини несплати судового збору в сумі 13420 гривень.

27.11.2023 року на адресу суду надійшла позовна заява в уточненій редакції, до якої приєднане клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Щодо заявленого клопотання про звільнення від сплати судового збору, Суд наголошує таке.

У своїй практиці Європейський суд зазначає, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про судовий збір" суд, з врахуванням майнового стану сторони, може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за певних умов, визначених в п. 1, 2 та 3.

Відтак диспозиція ч.1 ст. 8 ЗУ "Про судовий збір" вимагає від суду безумовне врахування майнового стану заявника.

Вичерпного і чіткого переліку документів про майновий стан особи закон не містить, тому суд встановлює можливість сплатити судовий збір на підставі поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням. Підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах: «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року; «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року).

Позивач просить звільнити його від сплати судового збору, покликаючись важке власне та сім`ї матеріальне становище.

Поряд з цим, з наданих позивачем додатків до позовної заяви неможливо встановити чи дійсно у нього існує скрутне майнове становище за відсутності будь яких достатніх доказів на підтвердження слів позивача про важкий матеріальний стан доходів за попередні роки, копії трудової книжки, відповідно до якої він офіційно не працює, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про відсутність у них будь-якого нерухомого майна, інформації з сервісного центру МВС про наявність/відсутність транспортних засобів, наявність банківських вкладів, цінних паперів, тощо.

Оскільки обов`язок доказування обставин, встановлення яких є необхідним для вирішення питання звільнення від сплати судового збору, покладається саме на позивача, Суд констатує недоведеність останнім викладених ним фактів, необхідних до задоволення заяви.

Щодо доводів позивача про те, що він звільнений від сплати судового збору за п.13 ч.2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», критична оцінка означених доводів ОСОБА_1 уже викладена в ухвалі від 13.11.2023 року.

А тому, в силу вимог ч. 1 ст. 185 ЦПК України, позов підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку для усунення виявленого недоліку.

На підставі наведеного, керуючись ст. 185 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, Держави Україна в особі Офісу генерального прокурора України, Державної казначейської служби України, Національної поліції України про відшкодування завданої шкоди повторно залишити без руху, надавши строк для усунення недоліків, що не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали.

У випадку невиконання зазначених в ухвалі вимог позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернена.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк