ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 633/429/18 Номер провадження 22-ц/814/630/23Головуючий у 1-й інстанції Смирнов В.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 29 липня 2021 року, ухвалене суддею Смирновим В.А., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, придбаними подружжям в період шлюбу

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (т.1 а.с. 243-246) просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що з 25.06.2005 року ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_1 , дітей від шлюбу не мають. На даний час відповідач має намір розірвати шлюб, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом про його розірвання. Вказує, що за час спільного життя ними придбано 13.03.2018 року за договором купівлі-продажу житловий будинок, стан якого значно покращився за 13 років спільного проживання, вартість придбаного житлового будинку значно збільшилася, що підтверджується даними технічного паспорта від 06.11.2018 року та висновком №94 від 07.11.2018 року про технічний стан будинку. На момент придбання будинку вони проживали разом, але були зареєстровані за різними адресами. Стороною у договорі купівлі-продажу будинку зі згоди ОСОБА_2 вказано ОСОБА_1 , цим і пояснюється реєстрація в Печенізькому МБТІ будинку на його ім`я. Земельна ділянка зареєстрована 28.05.2008 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, серія ЯБ №992478, розміром 0,1037 га, на ім"я відповідача ОСОБА_1 . Земельна ділянка залишилася незмінною після придбання будинку, яка також зі згоди ОСОБА_2 була зареєстрована на ім`я відповідача. Вказує, що ОСОБА_2 була зареєстрована у цьому будинку, що підтверджується даними її паспорта . Вказує, що частки подружжя є рівними. Інше майно, придбане у шлюбі, зокрема, автомобіль ВАЗ 2101 і т.д. відповідач вважає своїм, автомобіль зареєстрований на її ім`я зі згоди відповідача, яким користується він, з чим вона категорично не згодна. Грошові кошти при придбанні усього майна були спільними. Вказує, що іншого місця для проживання вона не має.

09.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя (т.1 а.с. 38-41), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 10.12.2020 року (т.2 а.с. 20-25), просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 ; визнати житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; у порядку реального поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль ВАЗ 2101, 1973 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; у порядку реального поділу майна залишити за ОСОБА_2 земельну ділянку площею 3,5775 га, розташовану на території Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області, та 4100 долларів США; провести розподіл судових витрат; зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 правовстановлюючий документ на житловий будинок АДРЕСА_1 та технічний паспорт на нього.

Уточнена зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідно до поданого позову ОСОБА_2 , остання вважає, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який був ним придбаний та зареєстрований 13.03.2007 року на його ім`я, є спільною сумісною власністю подружжя на тій підставі, що це майно було набуте ним під час шлюбу з ОСОБА_2 . Проте, згідно діючого законодавства, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. За правилами пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, на його переконання, сам по собі факт придбання мною спірного майна - житлового будинку який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Перебування у шлюбі само по собі не є достатньою підставою для того, щоб майно, набуте за рахунок коштів і праці лише одного подружжя, ставало спільним і могло бути поділено в рівних частках. Вказує, що 14.12.2005 року ним було продано власний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , сума, за яку було продано вказаний будинок, на той час склала 15 240 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.12.2005 року (додаток 3). За виручені від реалізації вищевказаного житлового будинку кошти 13.03.2007 року ним було придбано житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , сума, за якою було придбано вказаний будинок згідно договору купівлі-продажу, склала 13 588 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.03.2007 року (додаток 4). Таким чином, вважає, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ним було придбано хоча і у період шлюбу, але за його особисті кошти, отримані ще до шлюбу з ОСОБА_2 , які виручені від продажу будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Посилання ОСОБА_2 у своїх запереченнях на те, що між ними, начебто, існувала домовленість про оформлення житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на його ім`я за спільні кошти, є видумкою ОСОБА_2 , оскільки ніяких з нею домовленостей на той час не існувало і ніяких спільних коштів вони не вкладали у придбання будинку, що буде доведено в ході розгляду справи. Окрім цього зазначає, що у подальшому покращення та ремонт спірного будинку він проводив за власні кошти, оскільки отримував стабільний та високий дохід, що підтверджується довідкою Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області (додаток 5), відомостями з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. Вказує, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано за його особисті кошти, він є його особистою власністю, а тому не підлягає поділу. Щодо вартості житлового будинку, то його ринкова вартість складає 6 800 доларів США. Висновок про оцінку будинку майже 25 000 доларів США, який надано ОСОБА_2 та який надано Печенізьким БТІ, не може вважатися його фактичною вартістю і це зроблено навмисно, щоб стягнути з нього ще більше грошей 12 500 доларів США. Також вказує, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі нами було набуто рухоме майно, транспортний засіб ВАЗ 2101, 1973 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (дата державної реєстрації 14.03.2007 року). Даний автомобіль був придбаний ним і оформлений на нього по довіреності до шлюбу з ОСОБА_2 , а потім, коли закінчилась дія довіреності, йому довелося оформляти автомобіль через МРЕВ, так як він не міг продати його сам собі, тому і довелося оформляти на ОСОБА_2 . Також вказує, що 02.07.2018 року ОСОБА_2 вивезла із спірного житлового будинку все куплене за період проживання у шлюбі майно та грошові кошти у розмірі 4 100 доларів США, у такий спосіб вона на свій розсуд визначила перелік майна, що підлягає розподілу і задовольнила свої вимоги. Зазначає, що на початку 2000 року він розпочав приватизацію фермерського господарства «Мрія», яке залишилося йому в якості спадкового майна після смерті батька ОСОБА_3 , це господарство було приватизовано 27.01.2012 року. На розпаювання 25 га землі необхідно було 7 чоловік, а оскільки його діти на той час виїхали за межі України, він не міг залучити їх до участі у приватизації землі, тому вирішив приватизувати земельну ділянку площею 3,5775, розташовану на території Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області, державний акт на право власності на земельну ділянку №174301, на ОСОБА_2 з тією умовою, що вона поверне цю ділянку йому, але, ОСОБА_2 самовільно розпорядилася цією ділянкою, здавши її в оренду ТОВ «Радомір-Агро» 15.12.2017 року, без його згоди.

07.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив залишити без розгляду наступні вимоги: - в порядку реального поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль ВАЗ 2101, 1973 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; - в порядку реального поділу майна залишити за ОСОБА_2 земельну ділянку площею 3,5775 га, розташовану на території Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області, та 4100 долларів США (т.2 а.с. 68).

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 29 липня 2021 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, придбаними подружжям в період шлюбу.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено на праві приватної власності ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено на праві приватної власності ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1037 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовлено у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесенні витрати по сплаті судового збору в сумі 3 251,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з ураховуванням наданих сторонами доказів суд прийшов до висновку, що первісний позов в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та на частину земельної ділянки підлягає задоволенню, а у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання цього житлового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки ОСОБА_1 не надав доказів на спростування презумпції режиму спільного сумісного майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов до ОСОБА_2 (з урахуванням його заяви про залишення позовної вимоги без розгляду), у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд обмежився у судовому рішенні записом про подання ОСОБА_1 заяви від 07.07.2021 року про залишення без розгляду позовних вимог про поділ автомобіля ВАЗ 2101 та земельної ділянки площею 3,5775 га і не вирішив порушене питання у порядку ст. 257ЦПК України, також суд не вирішив усіх порушених позивачем питань у первісному позові. Вказує, позивач ОСОБА_2 ніколи не оспорювала факт продажі ним житлового будинку 14.12.2005 року, за який він отримав грошові кошти, тобто, вона визнавала, що ОСОБА_1 мав власні (особисті) кошти, необхідні для придбання спірного будинку, на що суд першої інстанції не звернув увагу та не надав належну оцінку цій обставині. ОСОБА_2 не спростовує збереження ним отриманих від продажу свого будинку грошових коштів, достатніх у подальшому для придбання спірного будинку. Також щодо істотності збільшення вартості майна посилається на те, що сам факт перебування осіб у шлюбі, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном. Також вказує, що приватизована ним земельна ділянка під житловим будинком, є його власністю і не відноситься до спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_2 не вказує, коли вона дізналася про приватизацію земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Харківського апеляційного суду 08.10.2021 року, ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін (т.2 а.с. 138-142).

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 24.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та справа призначена до апеляційного розгляду на 01.03.2022 року о 15 год.15 хв., з повідомленням учасників справи (т.2 а.с. 118,121).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 01.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.2 а.с. 150).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 призначена до апеляційного розгляду на 12.10.2022 року о 10-00 год., з повідомленням учасників справи (т.2 а.с. 153).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28.11.2022 року апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Лапко В.П. на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 29.07.2021 року визнана неподаною та повернута особі, яка її подала (т.2 а.с. 181).

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток та повідомлень на офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 209-213). Заяв та клопотань про відкладення справи розглядом не подано. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 25.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_2 (т. 1 а.с.10).

13.03.2007 року ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу, відповідно до якого набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 11).

Вказаний будинок було придбано у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно п.2 договору купівлі-продажу від 13.03.2007 року продаж вчинено за суму 13 588 грн.

ОСОБА_2 просить визнати за нею 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 вважає, що вказаний будинок є його особистою власністю.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги про визнання житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , його особистою приватною власністю тим, що він 14.12.2005 року уклав договір купівлі-продажу, за яким продав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , і саме за ці кошти купив спірний будинок.

Згідно договору купівлі-продажу від 14.12.2005 року ОСОБА_1 отримав за будинок кошти у розмірі 15 240 грн. (т.1 а.с. 45).

Окрім того, ОСОБА_1 обґрунтовує зустрічний позов тим, що отримував стабільний та високий дохід.

ОСОБА_2 на заперечення зустрічного позову надала до суду докази того, що у неї у власності також перебувало нерухоме майно (квартира), яку вона відчужила за договором купівлі-продажу від 26.10.2004 року за 10 633 грн. (т.1 а.с. 117-118).

Окрім того, ОСОБА_2 надала до суду рахунки та товарні накладні на будівельні матеріали (т.1 а.с. 122-142).

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить істаття 368 ЦК України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить істаття 368 ЦК України. Частиною першоюстатті 70 СК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Щодо вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , то вказана вимога підлягає задоволенню у зв`язку із наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка площею 0,1037га за адресою: АДРЕСА_1 , була передана у приватну власність ОСОБА_1 під будівництво та обслуговування житлового будинку.

Вказана земельна ділянка є його особистою власністю, однак, оскільки суд першої інстанції вирішив визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння, то є необхідність у відповідності до норм Земельного кодексу передати їй у власність відповідну частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 року №7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від19.03.2010року №2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності достатті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду за результатами розгляду справи №686/9580/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі №2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) зазначено, що перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок врегульовано статтями 120 ЗК України та 377 ЦК України. У разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Щодо вимоги за зустрічним позовом про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 правовстановлюючий документ на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та технічний паспорт на нього, то суд першої інстанції прийшов до висновку що вказана вимога не підлягає задоволенню.

ОСОБА_1 надав до суду копію договору купівлі-продажу від 30.03.2007 року.

До суду не надано доказів того, що між сторонами існує спір про умови та місце зберігання правовстановлюючих документів на спірний будинок.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Доран проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом первісного позову ОСОБА_2 є визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Предметом зустрічного позову ОСОБА_1 є визнання житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Як правильно встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, сторони з 25.06.2005 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Матеріали справи не містять даних про розірвання шлюбу між сторонами на час ухвалення судом першої інстанції рішення.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 26.10.2004 року, тобто вчиненого до шлюбу зі ОСОБА_1 , продала квартиру АДРЕСА_3 , за ціною 10 633,00 грн. (т.1 а.с. 117,118).

Крім цього, 14.12.2005 року, тобто під час шлюбу з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 продав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходився за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 15 240,00 грн. (т.1 а.с. 45).

Згідно договору купівлі-продажу від 13.03.2007 року ОСОБА_1 придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці Печенізької селищної ради розміром 1037 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , за ціною 13 588 грн., яку продавець отримала повністю готівкою від покупця ОСОБА_1 до підписання цього договору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказаний правочин вчинено ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 . Цей правочин не містить застережень відносно того, що сплачені покупцеві грошові кошти у розмірі 13 588 грн., є особистою власністю ОСОБА_1 (т.1 а.с. 11).

Отже, ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , укладаючий цей договір, повинен був усвідомлювати свої дії та передбачати наслідки укладення цього договору. По справі вбачається, що кожна із сторін на час його укладення не мала в особистій приватній власності свого помешкання, кожна із сторін до його укладення відчужила свій об`єкт нерухомого майна, тому є підстави вважати, що укладаючи цей договір, ОСОБА_1 діяв в інтересах сім`ї з метою придбання домоволодіння для спільного проживання. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 придбав спірний житловий будинок за особисті кошти у свою приватну власність.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кожна із сторін даного спору на час укладення договору купівлі-продажу від 13.03.2007 року спірного домоволодіння мала заощадження від продажу свого нерухомого майна, спірне домоволодіння придбано подружжям під час шлюбу, тобто на нього поширюється презумпція спільності права власності подружжя, яке набуте ними у період шлюбу, яка не спростована відповідачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами, тому спірне домоволодіння є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними.

Доводи апеляційної скарги про те що суд обмежився у судовому рішенні записом про подання ОСОБА_1 заяви від 07.07.2021 року про залишення без розгляду позовних вимог про поділ автомобіля ВАЗ 2101 та земельної ділянки площею 3,5775 га і не вирішив порушене питання у порядку ст. 257ЦПК України, також суд не вирішив усіх порушених позивачем питань у первісному позові, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду, яким вирішені інші заявлені у справі позовні вимоги. По справі вбачається, що дійсно судом першої інстанції не постановлена ухвала в частині відмови відповідача ОСОБА_1 від заявлених зустрічних вимог про поділ автомобіля ВАЗ 2101 та земельної ділянки площею 3,5775 га, однак це не впливає на ухвалене судом рішення про поділ іншого майна сторін, придбаного у шлюбі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_2 ніколи не оспорювала факт продажі відповідачем житлового будинку 14.12.2005 року, за який він отримав грошові кошти, тобто, вона визнавала, що ОСОБА_1 мав власні (особисті) кошти, необхідні для придбання спірного будинку, на що суд першої інстанції не звернув увагу та не надав належну оцінку цій обставині, що ОСОБА_2 не спростовує збереження ним отриманих від продажу свого будинку грошових коштів, достатніх у подальшому для придбання спірного будинку, то ці доводи не є підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення суду. Як зазначалося вище, відповідач повинен був усвідомлювати значення своїх дій при укладенні договору купівлі-продажу спірного житлового будинку та передбачати його наслідки. Відповідач міг наполягати на внесенні у цей договір застереження про придбання цього будинку за його особисті кошти, проте, такого застереження договір не містить.

Доводи апеляційної скарги про те, що приватизована відповідачеи земельна ділянка під житловим будинком, є його власністю і не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, то ці доводи не є підставою для скасування рішення суду, в цій частині суд першої інстанції навів мотиви свого рішення, які відповідають вимогам чинного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу, аргументи щодо них викладені вище у цій постанові та не дають підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 29 липня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов