Справа № 306/1571/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.

за участю секретаря ГУСОНЬКИ З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 306/1571/21 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Свалявська міська лікарня» Свалявської міської ради Закарпатської області про стягнення коштів та зміну підстави звільнення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 26 жовтня 2021 року, повний текст якого складено 5 листопада 2021 року, головуюча суддя Ганчак Л.Ф., -

встановив:

17.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до Свалявської районної лікарні мотивуючи таким.

З 01.04.2020 терапевтичне відділення № 2 як структурний підрозділ Свалявської районної лікарні був ліквідований, а трудовий договір із позивачем, який був завідувачем цього відділення, був розірваний. У трудовій книжці позивача був зроблений некоректний запис від 31.03.2020 № 7 про звільнення за власним бажанням.

Відповідно до ст.ст. 38, 39 КЗпП України у разі розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника, зокрема, при ліквідації структурного підрозділу, працівнику належить вихідна допомога в розмірі не менше, ніж шестимісячний середній заробіток.

У зв`язку з цим позивач звернувся до головного лікаря ОСОБА_2. із заявою про надання йому чергової відпустки з 01.03.2020, виплату відпускних коштів, виплату оздоровчих коштів, проведення повного розрахунку у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу та припиненням дії трудового договору, виплату вихідної допомоги в розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку, зміну згідно ст.ст. 38, 39 КЗпП України запису в пункті № 7 трудової книжки за 31.03.2020 на «звільнений у зв`язку із закриттям терапевтичного відділення № 2». Однак, головний лікар цю заяву не прийняв, а гарантовані законом виплати позивачу не були здійснені. При повторних зверненнях із цього приводу головний лікар ОСОБА_2 виганяв позивача з кабінету, погрожував йому. Позивач тривалий час був змушений мовчати, оскільки бачив, як «тітушки» ОСОБА_2 розправилися з іншими його критиками.

Крім того, при оформленні позивачу пенсії у 2011 році мало місце порушення пп. «с» ст. 55, пп. 7-1 Перехідних положень Закону України «Про загальне обов`язкове державне пенсійне страхування», а саме, не була виплачена грошова допомога в розмірі десяти місячних зарплат.

Посилаючись на ці обставини, враховуючи наведені норми законодавства, а також положення постанови КМ України від 11.05.2011 № 524 «Питання оплати праці працівників медичних установ, закладів та організацій в окремих галузях бюджетної сфери» позивач ОСОБА_1 просив прийняти рішення, яким:

забезпечити йому виплату:

коштів за невикористану відпустку;

коштів на оздоровлення за 2020 рік;

вихідних коштів у розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку у зв`язку з розірванням трудового договору та ліквідацією структурного підрозділу;

вихідних коштів у розмірі десяти місячних зарплат при виході на пенсію;

змінити запис у трудовій книжці: пункт 7 на «звільнений згідно закриття структурного відділення, терапія № 2».

Рішенням Свалявського районного суду від 26.10.2021 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його безпідставності та недоведеності, оскільки позивач був звільнений з роботи за власним бажанням, підставу звільнення не оспорював, доказів проведення в лікарні реорганізації та скорочення штату працівників не надав, вимога про зміну формулювання підстави звільнення не підлягає задоволенню через пропущення строку звернення до суду та ненадання доказів скорочення в лікарні штату працівників. Відтак не підлягають задоволенню і похідні від вимоги про зміну формулювання підстави звільнення вимоги про стягнення коштів.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до такого.

У Свалявській районній лікарні відбувалися реорганізація та скорочення штату працівників, що підтверджується наказами від 31.01.2020 № 11 і від 18.03.2020 № 19, якими передбачалося скорочення терапевтичного відділення № 2 та попередження працівників про наступне звільнення. Тому доводи відповідача про протилежне не відповідають дійсності.

Отже, наказ від 25.03.2020 № 89-к про звільнення позивача з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України суперечить наказу від 31.01.2020 № 11 і запис про підставу звільнення «за власним бажанням» у наказі невірний.

Наявна в справі копія наказу про звільнення позивача з роботи зроблена не з оригіналу цього наказу, що ставить під сумнів достовірність змісту копії, цей документ підроблений, оскільки підпис у верхньому кутку документа позивачу не належить і з наказом його не ознайомлювали. Заяву про звільнення за власним бажанням позивач не писав, а відповідач не надав суду доказів, які б це спростовували. Про цей наказ йому стало відомо лише під час розгляду справи судом.

Відтак підроблення наказу про звільнення вказує на ознаки злочину, а суд не встановив, що з наказом про звільнення позивач був ознайомлений, тому не мав підстав відмовляти у вимозі про зміну формулювання підстави звільнення внаслідок пропущення строку звернення до суду з цим позовом. З огляду на обставини позивач цього строку не пропустив.

Оригінал наказу має знаходитись в особовій справі працівника, позивач просив надати йому особову справу, на що відповідач повідомив, що не може надати особову справу через відсутність її на підприємстві. Суд не оглядав оригінали документів, що їх сторони подали як докази, чим не дотримався вимог щодо всебічності та об`єктивності розгляду справи.

Позивач просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1 , який у першому судовому засіданні апеляцію підтримав, після чого будучи повідомленим про час і місце розгляду справи в судові засідання не з`являвся; представника відповідача КНП «Свалявська міська лікарня» Свалявської міської ради Закарпатської області Поповича І.І., який скаргу не визнав, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, з наведених ним підстав і на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, водночас не зв`язаний доводами та вимогами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права; апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України).

За приписами ст. 2 ч. 3 п.п. 2, 4, 5, 11, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, 23, 43, 44, 49, 76-82, 184 ЦПК України:

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, у тому числі, трудових прав;

розгляд цивільної справи по суті належить до компетенції суду першої інстанції та є його обов`язком, на цій стадії процесу його учасники реалізують повний комплекс процесуальних прав і обов`язків;

особа діє у спірних і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

сторони на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;

здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законом, конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються.

Таким чином, особа, права якої порушені, може звернутися до суду по їх захист не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі позивача відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що згідно з даними трудової книжки ОСОБА_1 з 01.08.1974 працював у Свалявській районній лікарні (з урахуванням зміни її організаційно правової форми та назви) на різних посадах, у тому числі, з 01.09.1981 на посаді завідувача терапевтичним відділенням № 2, з якої був звільнений з КНП «Свалявська районна лікарня» Свалявської районної ради Закарпатської області з 01.03.2020 за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) на підставі наказу директора лікарні від 25.03.2020 № 89-к (а.с. 5-7).

У справі немає доказів укладання ОСОБА_1 із роботодавцем строкового трудового договору, він на таке не посилався, за наявними матеріалами справи позивач працював на умовах безстрокового трудового договору.

03.12.2011 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було видане пенсійне посвідчення як пенсіонеру за віком (а.с. 3).

Наказ директора КНП «Свалявська районна лікарня» Свалявської районної ради Закарпатської області лікарні ОСОБА_2. від 25.03.2020 № 89-к «Про звільнення з роботи», яким звільнено ОСОБА_1 , як на підставу звільнення посилається на заяву ОСОБА_1 , містить вказівку бухгалтерії щодо проведення розрахунку з працівником за 17 календарних днів невикористаної відпустки за період з 02.08.2019 по 31.03.2020, у правому верхньому кутку аркуша міститься рукописний запис «25.02.20 (рукописний підпис)», що підтверджується наданою суду першої інстанції відповідачем засвідченою копією наказу (а.с. 17). На звороті аркуша з копією цього наказу міститься розрахунок компенсації за 17 календарних днів невикористаної відпустки загальною сумою 3902,95 грн.

30.03.2020 по КНП «Свалявська районна лікарня» Свалявської районної ради Закарпатської області був виданий наказ № 186 про надання зав. терапевтичним відділенням № 2 ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб, у правому верхньому кутку аркуша міститься рукописний запис «01.04.20 (рукописний підпис)» (а.с. 16).

На підтвердження розрахунків із ОСОБА_1 у зв`язку зі звільненням відповідач надав суду розрахункові листи, якими підтверджуються нарахування та виплати працівнику, зокрема:

за березень 2020 року: оклад - 4772,00 грн; доплата за завідування - 477,20 грн; доплата за стаж - 1574,76 грн; компенсація за невикористану відпустку - 3902,95 грн; всього: нараховано - 10726,91 грн; утримано 2159,98 грн; виплачено - 8566,93 грн;

за квітень 2020 року: нараховано матеріальну допомогу за березень 2020 року - 5249,00 грн; утримано 1023,56 грн; виплачено - 4225,44 грн (а.с. 14-15).

У суді першої інстанції позиція відповідача КНП «Свалявська міська лікарня» Свалявської міської ради Закарпатської області та її представника полягала в тому, що звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням було проведене з додержанням закону, враховуючи волю працівника, всі розрахунки з позивачем були проведені (а.с. 13, 22-26).

Інші докази суду першої інстанції сторонами не подавалися.

До апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 додав:

наказ по КНП «Свалявська районна лікарня» Свалявської районної ради Закарпатської області від 31.01.2020 № 11 «Про оптимізацію ліжкового фонду та скорочення штату терапевтичного відділення № 2 КНП «Свалявська районна лікарня»», яким передбачалося скоротити 30 ліжок і ліквідувати вказане терапевтичне відділення до 31.03.2020 із передачею 10 ліжок до терапевтичного відділення № 1, повідомити працівників відділення про скорочення відділення та їхнє звільнення відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України (а.с. 39-40);

відповідь КНП «Свалявська міська лікарня» Свалявської міської ради Закарпатської області від 18.11.2021 № 243 на його запит про ознайомлення з особовою справою про неможливість надання особової справи через наразі її відсутність на підприємстві (а.с. 38).

Зважаючи на характер справи, її обставини, підстави та предмет позову, доводи апеляції, виконуючи завдання цивільного судочинства, порядком перевірки доводів сторін, з`ясування обставин справи і сприяння сторонам у реалізації їхніх процесуальних прав та виконанні процесуальних обов`язків, у тому числі, забезпечуючи можливість досягнення згоди та врегулювання спірних питань угодою (ст. 2 ч. 1, ст. 12 ч. 5, ст. 214 ч. 2, ст. 263 ч. 5 ЦПК України), апеляційний суд роз`яснив сторонам можливість надання доказів, які з поважних причин не могли бути подані раніше.

На запити апеляційного суду та після застосування ухвалами від 26.10.2022 і від 14.06.2023 заходів процесуального примусу до відповідача (а.с. 54, 58-59, 63-67, 82-84, 90-91) КНП «Свалявська міська лікарня» Свалявської міської ради Закарпатської області надала апеляційному суду в судовому засіданні 27.09.2023 для огляду оригінали документів, засвідчені копії яких судом приєднані до справи, зокрема:

заяви ОСОБА_1 директору лікарні від 23.03.2020, якою він у зв`язку з ліквідацією терапевтичного відділення № 2 і враховуючи його відмову працювати на запропонованій йому посаді просив провести йому повний розрахунок для виходу на заслужений відпочинок з 01.03.2020 (а.с. 94);

заяви ОСОБА_1 директору лікарні від 26.03.2020, якою він у зв`язку з виходом на заслужений відпочинок з 01.03.2020 просив надати йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем (а.с. 95);

заяви ОСОБА_1 директору лікарні від 18.11.2021, якою він просив надати йому для ознайомлення та зняття фотокопій його особову справу (а.с. 96);

наказу по КНП «Свалявська районна лікарня» Свалявської районної ради Закарпатської області лікарні ОСОБА_2 від 25.03.2020 № 89-к «Про звільнення з роботи» (копія на а.с. 17);

запису в журналі обліку трудових книжок про видачу ОСОБА_1 31.03.2020 трудової книжки з підписом позивача про її отримання (а.с. 97);

особової картки ОСОБА_1 із записами про: звільнення за власним бажанням на підставі наказу 89-к з 31.03.2020; надання матеріальної допомоги на підставі наказу № 186; нарахування та виплати за січень-квітень 2020 року (а.с. 98);

документів про зміну засновника КНП «Свалявська районна лікарня» Свалявської районної ради Закарпатської області з Мукачівської районної ради Закарпатської області на Свалявську міську раду Закарпатської області, зміну назви КНП «Свалявська районна лікарня» Свалявської районної ради Закарпатської області на назву КНП «Свалявська міська лікарня» Свалявської міської ради Закарпатської області на підставі рішення Свалявської міської ради від 26.02.2021 № 130, про державну реєстрацію 03.03.2021 підприємства, яке первинно було як юридична особа зареєстроване у 1991 році, з назвою «Комунальне некомерційне підприємство «Свалявська міська лікарня» Свалявської міської ради Закарпатської області» (а.с. 99-105);

Статуту КНП «Свалявська міська лікарня» Свалявської міської ради Закарпатської області, затвердженого рішенням Свалявської міської ради від 28.05.2021 № 283 (а.с. 106-117);

Статуту Свалявської районної лікарні в редакції, затвердженій Відділом охорони здоров`я Свалявської РДА від 06.06.2016 (а.с. 119-126).

У зв`язку з надходженням і оглядом цих документів апеляційний суд у засіданні 27.09.2023 оголосив перерву та листом від 29.09.2023, отриманим цього ж дня ОСОБА_1 на адресу електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомив позивача про документи, роз`яснив право ознайомитись із ними та визнав явку позивача до суду обов`язковою (а.с. 127-129, 131, 132).

Представник відповідача Попович І.І. дав апеляційному суду пояснення, за змістом яких:

відповідач не заперечує, що в лікарні дійсно відбувалася реорганізація у зв`язку з перетворенням її на комунальне некомерційне підприємство, однак, питання про звільнення ОСОБА_1 було з ним урегульоване за взаємною згодою;

позивачу пропонувалася інша посада, на яку він не погодився, виявив бажання вийти на пенсію і написав заяву про звільнення за власним бажанням, яку й було задоволено;

підпис на наказі про звільнення, на який як на підроблений безпідставно вказує позивач, це просто віза працівника кадрової служби на документі;

із позивачем, враховуючи його тривалу роботу в лікарні, також було узгоджено, що попри звільнення за власним бажанням йому буде виплачена матеріальна допомога в розмірі середньомісячного заробітку і відповідач це виконав, а також своєчасно видав позивачу трудову книжку та провів із ним повний розрахунок;

ОСОБА_1 був обізнаний з усіма обставинами звільнення, яке проводилося за його ж заявою, претензій з приводу звільнення до лікарні не мав, тому причина пред`явлення ним позову відповідачу незрозуміла;

позивач безпідставно претендує на заявлені ним виплати, крім того, пропустив строк звернення до суду, якщо вважав свої права порушеними, які, втім, не були порушені роботодавцем;

особова справа ОСОБА_1 дійсно не містила всіх необхідних документів, які не були своєчасно приєднані до неї і були в подальшому надані в оригіналі апеляційному суду.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом …, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган … зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 ч. 1 КЗпП України).

Відповідно до до указаних положень закону, норм передбачених ст.ст. 2, 4, 5-1, ст. 23 ч. 1 п. 1, ст. 24 ч.ч. 1, 3 КЗпП України, трудовий договір є угодою між працівником і роботодавцем, що ґрунтується на добровільному, вільному волевиявленні сторін, на підставі якого між сторонами виникають та реалізуються взаємні права та обов`язки у сфері трудових відносин.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний:

власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України);

працівником за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України).

Норми ст. 38 КЗпП України не передбачають виплати вихідної допомоги в розмірі не менше, ніж шестимісячний середній заробіток, як на це вказував позивач. Норми ст. 39 КЗпП України незастосовні в справі.

При припиненні трудового договору:

з підстав, зазначених у пункті 1статті 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку;

внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку;

у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини 1 статті 41 [розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з додаткової підстави - припинення повноважень посадових осіб], - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України).

Пунктом 2 постанови КМ України від 11.05.2011 № 524 «Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» встановлено з 01.01.2012 медичним працівникам державних та комунальних закладів (установ) виплату допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу під час надання основної щорічної відпустки.

Запровадження змін в організації виробництва і праці установи, підприємства включно з визначенням його організаційної структури, визначенням, скороченням чисельності, штату працівників, зміною структури посад, персоналу тощо, є правом власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу (роботодавця). За загальним правилом це право реалізується підприємством самостійно, що випливає з положень ст.ст. 80, 91, 92, 96 ЦК України, ст.ст. 6, 43, 44, 55, 62, 64 ГК України, ст.ст. 40, 49-2, 141 КЗпП України, інших норм законодавства щодо статусу, прав і діяльності юридичної особи, суб`єкта господарювання.

Звільненню ОСОБА_1 з роботи передували зміни в організації виробництва і праці, в організаційній структурі та штаті лікарні, що відповідає обставинам справи та не заперечується по суті, хоча конкретних доказів щодо відповідних змін і процедур не надавали судам ані позивач, обов`язком передовсім якого є доказування цих обставин, ані відповідач. Поряд із цим, указані зміни та наявність підстав для застосування положень ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України як таких самі по собі не є перешкодою для врегулювання сторонами трудового договору своїх відносин в інший спосіб враховуючи саме договірну їх природу, в тому числі, не перешкоджають реалізації працівником свого волевиявлення на звільнення за власним бажанням, зокрема, й із досягненням певної домовленості з роботодавцем щодо розрахунків і компенсацій у зв`язку з таким звільненням.

Саме такі обставини встановлені в справі під час її апеляційного розгляду. Позивач ОСОБА_1 подав власноручно написані ним заяви роботодавцю про звільнення і повний розрахунок у зв`язку з відмовою від запропонованої посади та виходом на пенсію, а також про виплату матеріальної допомоги, що їх неможливо тлумачити інакше, як вільну реалізацію його права на припинення безстрокового трудового договору та звільнення з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України).

Твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що він не писав заяву на звільнення за власним бажанням суперечить дійсним обставинам, встановленим під час апеляційного розгляду справи, як не відповідає цим обставинам і твердження позивача про підроблення наказу про звільнення. У справі встановлено протилежне і позивачем це не спростовано.

Жодної з підстав для виплати позивачу у зв`язку зі звільненням за власним бажанням вихідної допомоги, що передбачені ст. 44 КЗпП України, не було, водночас за взаємною згодою сторін трудового договору відповідачу була виплачена роботодавцем матеріальна допомога, що була прийнята без будь-яких застережень, яка перевищує розмір його посадового окладу.

Розрахунки з позивачем у зв`язку зі звільненням були проведені вчасно і повністю, трудова книжка була видана позивачу в день звільнення, що підтверджується доказами.

У разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір;

у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (ст. 235 ч.ч. 1, 3 КЗпП України).

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки;

у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ст. 233 ч.ч. 1, 2 КЗпП України).

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).

Розгляд цивільної справи по суті належить до компетенції суду першої інстанції та є його обов`язком, функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, відповідно до закону (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 13 ч. 1, ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст.ст. 43, 49, 184, 352 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 вільно, на власний ризик і розсуд реалізуючи свої трудові та процесуальні права, не маючи для того перешкод не довів належними і допустимими доказами фактів і обставин, що підлягають доказуванню відповідно до підстав і предмета заявленого позову, доводів апеляції, рівно як і не спростував у належний процесуальний спосіб у судах першої та апеляційної інстанцій доводів, якими відповідач КНП «Свалявська міська лікарня» Свалявської міської ради Закарпатської області заперечував проти позову та апеляції. На стадії апеляційного розгляду справи позивач попри безперечну обізнаність щодо обставин руху справи не реалізував повною мірою свої процесуальні права.

Беручи до уваги необхідність завершення тривалого через істотну затримку відповідачем надання апеляційному суду документів розгляду справи, враховуючи, що правова позиція позивача в справі неодноразово викладена письмово і він дав свої пояснення суду в засіданні 20.06.2022, після чого до суду не з`являвся, апеляційний суд скасував своє процесуальне рішення про обов`язкову явку позивача до суду та визнав за можливе завершити судовий розгляд на підставі наявних матеріалів справи.

Виходячи з викладеного апеляційний суд констатує відсутність обґрунтованих і доведених підстав для висновку про порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 звільненням з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, яким було оформлено його відповідне волевиявлення, вад волі щодо якого не встановлено. Відповідно, відсутні підстави для зміни формулювання звільнення згідно із заявленою вимогою.

Питання щодо порушень закону при оформленні позивачу пенсії у 2011 році, які, як зазначає позивач, мали місце, лежать за межами позову, що розглядається, з огляду на його підстави та предмет. За наявності для того реальних підстав позивач не позбавлений права діяти на захист своїх прав у відносинах, що виникають у зв`язку з призначенням пенсії та іншими виплатами, встановленим порядком у відповідній процесуальній юрисдикції.

За змістом мотивувальної частини рішення суд першої інстанції відмовив у позові як у зв`язку з пропущенням позивачем строку звернення до суду по захист, так і через недоведеність пред`явлених вимог. Відмова в позові одночасно з обох цих підстав недопустима. Внаслідок пропущення строку звернення до суду з відповідним позовом суд управі відмовити в ньому за умови обґрунтованості та доведеності позову по суті, з яким, однак, позивач звернувся з пропущенням строку і не просив його поновити або в поновленні строку суд відмовив. Якщо ж позов не можна визнати обґрунтованим і доведеним і при цьому його пред`явлено з пропущенням відповідного строку, у ньому належить відмовити саме через його необґрунтованість і недоведеність.

Отже, попри пред`явлення ОСОБА_1 , який про своє звільнення, його обставини та розрахунки у зв`язку з цим був обізнаний одразу, позову з пропущенням установленого ст. 233 ч. 1 КЗпП України тримісячного строку та відсутність клопотання про його поновлення, суду першої інстанції належало відмовити в позові саме за необґрунтованістю та недоведеністю.

Відтак на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 4 ЦПК України апеляційну скаргу позивача, доводи якої не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції із задоволенням позову, слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині правового обґрунтування, виклавши його в редакції постанови апеляційного суду, а резолютивну частину рішення на підставі ст. 375 цього Кодексу залишити без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Свалявського районного суду від 26 жовтня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування, виклавши його в редакції постанови апеляційного суду.

Резолютивну частину рішення Свалявського районного суду від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 5 грудня 2023 року.

Судді