Провадження № 22-ц/802/960/23 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Трикош Н. І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 про виселення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2020 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») в грудні 2019 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про виселення. Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 є органом державної влади на місцях у системі Державної прикордонної служби України, є бюджетною установою і утримується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України. Гуртожиток /літер А-5/ загальною площею 3088,8 кв. м., розташований у АДРЕСА_1 , належить державі Україна в особі Державної прикордонної служби України на праві державної власності. З 24 листопада 1997 року по теперішній час ОСОБА_2 є зареєстрована та проживає у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . Цей гуртожиток призначений для проживання військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_1 та членів їх сімей. На даний час відповідач ОСОБА_2 не перебуває у трудових відносинах із ІНФОРМАЦІЯ_3 , а зареєстрована за вказаною адресою та займає жилу площу без належних правових підстав. Оскільки існує нагальна необхідність у поселенні діючих військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_1 та членів їх сімей, які на даний час проходять службу та не мають у користуванні будь-якого службового житла, тому відповідач підлягає виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Неодноразові звернення до відповідача залишилися проігнорованими. Використання службового житла, порушення відповідачем вимог чинного законодавства України, не звільнення зазначеного службового житлового приміщення завдали та продовжують завдавати шкоди економічним інтересам держави, не дозволяє забезпечити житловою площею інших військовослужбовців та членів їх сімей Державної прикордонної служби України, які проходять військову службу та потребують поліпшення житлових умов, чим також спричиняється шкода їх законним інтересам та правам, та інтересам держави. Просив виселити ОСОБА_2 з кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2020 року у цій справі позов задоволено, виселено ОСОБА_2 з кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 1921 грн судового збору.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 01 вересня 2023 року подала апеляційну скаргу на рішення суду від 05 березня 2020 року у цій справі. Вважає його незаконним, оскільки їй не було відомо про розгляд справи у 2019-2020 роках, будь-яких повідомлень від суду не отримувала. Поселення у житло відбулось не на підставі договору найму, як про те стверджує позивач, а на підставі ордера на житлове приміщення у гуртожитку як працівнику прикордонних військ (завідуючої їдальнею льотного складу прикордонної ескадрильї). Договір найму складений пізніше для того, аби жильці гуртожитку мали підставу для сплати комунальних послуг, а військова частина отримувати грошові кошти. Кімната у гуртожитку є її постійним і єдиним місцем проживання, там вона зареєстрована, іншого житла на момент подання позову про виселення та по цей час не має, комунальні послуги сплачує. Вказує, що має тривалий та постійний зв`язок із конкретним місцем проживання. Вважає, що виселення її із єдиного житла без надання іншого житлового приміщення є порушенням права на житло та суперечить вимогам житлового законодавства. Просить урахувати висновок Верховного Суду у справі № 161/21172/19, обставини у якій є аналогічними. Просить скасувати рішення суду у цій справі та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 про виселення її, ОСОБА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

До Волинського апеляційного суду 03 листопада 2023 року надійшов відзив позивача Луцького прикордонного закону на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 . Вказує, що відповідач ОСОБА_2 у попередніх судових засіданнях вказувала, що їй було відомо про прийняте щодо неї заочне рішення суду у період, коли здійснювалось його примусове виконання у 2021 році. Крім того, 16 березня 2021 року відповідач зверталась в суд із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в задоволенні якої було відмовлено ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2023 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року. Вважає апеляційну скаргу відповідача необґрунтованою, а правильне застосування судом першої інстанції норм права при ухваленні оскаржуваного судового рішення є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 на рішення суду від 05 березня 2020 року у цій справі.

Заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції установлено, що гуртожиток /літер А-5/, загальною площею 3088,8 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1 належить державі Україна в особі Державної прикордонної служби України на праві державної власності. Право державної власності на гуртожиток /літер А-5/, загальною площею 3088,8 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1 зареєстровано за державою Україна в особі Державної прикордонної служби України з 16 грудня 2008 року. Гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на балансі військової частини.

Відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 11 серпня 2003 року № 16 затверджено перелік дійсних найменувань органів Державної прикордонної служби України: прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України (м. Луцьк), ІНФОРМАЦІЯ_2 та військова частина НОМЕР_2 .

24 листопада 1997 року 1 КЕЧ Прикордонних військ України видала відповідачу ОСОБА_4 , на склад сім`ї з трьох осіб ордер на жиле приміщення в гуртожитку № НОМЕР_3 , на право на зайняття жилого приміщення в гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 .

20 березня 2001 року між військовою частиною НОМЕР_2 , як наймодавцем, та ОСОБА_5 , як наймачем, укладено договір № 14 найму житла в гуртожитку, за умовами якого наймодавець надав наймачу в найм житлове приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 1 рік.

Позивачем 08 серпня 2019 року була надіслана відповідачу письмова вимога про звільнення житла.

У ІНФОРМАЦІЯ_5 потребують службової житлової площі 138 сімей військовослужбовців станом на 01 березня 2020 року.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України).

Згідно частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради.

За ч. ч. 1-3 статті 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

За договором найму житла від 20 березня 2001 року військова частина НОМЕР_2 як наймодавець надала наймачу ОСОБА_2 в найм житлове приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з п. 1.1. договору найму житла в гуртожитку, гуртожиток призначений для тимчасового проживання військовослужбовців у період виконання ними службових обов`язків або роботи. За п. 1. 3. 9 після закінчення строку дії договору, якщо немає згоди на його продовження на новий строк або у випадку дострокового розірвання його, наймач зобов`язаний у п`ятнадцятиденний строк здати наймодавцю приміщення з одержанням від його обладнання та іншого майна гуртожитку в справному стані з усіма зробленими в ньому поліпшеннями.

Відповідно до п. 2.1.2 договору наймодавець має право вимагати в судовому порядку виселення наймача, членів його сім`ї та інших осіб, які проживають разом із ним, без надання іншого житла, зокрема, у випадку розірвання трудового договору за ст. ст. 36-41 Кодексу законів про працю або звільнення проживаючої особи, на яку виписано ордер, з Прикордонних військ України. За п. 4.4 договір вступає в силу з дня його підписання і діє до кінця поточного року; за згодою сторін договір автоматично продовжується до кінця наступного року. Згідно п. 4. 1 цього договору він може бути розірваний з ініціативи будь-якої сторони в разі попередження один одного за 1 місяць до строку звільнення приміщення.

Письмова пропозиція начальника Луцького прикордонного загону від 08 серпня 2019 року про звільнення займаної житлової площі залишена відповідачем ОСОБА_2 без уваги.

Чинне житлове законодавство передбачає приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих визначених випадків, є підставою для виселення особи з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування. Гуртожиток надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення таке житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Отже, відповідач після припинення трудових відносин мала звільнити кімнату гуртожитку, яка була їй надана відповідно до ордеру для тимчасового проживання. Відповідач ОСОБА_2 на час укладення договору найму від 20 березня 2001 року у трудових відносинах з позивачем Луцьким прикордонним загоном не перебувала, що визнається сторонами. Відповідач не надала ні суду першої інстанції, а ні, в подальшому. до суду апеляційної інстанції докази перебування у трудових відносинах з позивачем, або з іншими військовими частинами, їх тривалість, хоча зазначала про це у заяві про перегляд заочного рішення від 27 грудня 2022 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц звернула увагу на те, що Європейський суд з прав людини, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. Втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України». Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Під час розгляду такої категорії спорів, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу як виселення без надання іншого житлового приміщення та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті, чи не є це порушенням статті 8 Конвенції, чи здійснюється воно «згідно із законом».

Відповідач ОСОБА_2 особисто та добровільно уклала з військовою частиною НОМЕР_2 договір найму житла в гуртожитку, а тому їй було відомо про тимчасовість такого найму, яка пов`язана із виконанням нею трудових обов`язків на користь позивача, та про обов`язок звільнити житло після припинення трудових відносин; у разі його розірвання, або у разі його не продовження. Натомість, відповідач подовжує проживати у кімнаті № НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Станом на 01 березня 2020 року в ІНФОРМАЦІЯ_5 потребують отримання службових житлових приміщень 163 військовослужбовці з членами сім`ї, однак на даний час Луцький прикордонний загін забезпечити усіх діючих військовослужбовців (працівників) не має змоги у зв`язку з фактичною відсутністю необхідної кількості службових жилих приміщень (у тому числі кімнат у гуртожитку).

Повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08 серпня 2019 року свідчить про відсутність згоди іншої сторони (наймодавця) на продовження договору найму на новий строк.

У відповідача не могло виникнути правомірного очікування щодо збереження за собою житла для проживання, оскільки нею добровільно укладено договір найму житлового приміщення саме на строк дії трудових відносин. Як наслідок, іншого вона і не мала підстав очікувати. Таким чином, виселення особи із гуртожитку після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вона вселилась на підставі ордеру, а не на підставі договору про найм житла, на правильність висновків суду першої інстанції не впливає з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

Згідно з ч. 2 ст. 61 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За ст. 108 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом.

Доводи відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що договори найму були укладені для того, щоб жильці гуртожитку мали підстави сплачувати комунальні послуги, а військова частина отримувати грошові кошти, є необґрунтованим, оскільки позивач не надала жодних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги у цій частині.

Щодо дотримання судом першої інстанції норм процесуального права під час ухвалення судового рішення колегія суддів зазначає таке. Ухвала про відкриття провадження у цій справі, позовна заява з додатками та судові повістки надсилалися судом першої інстанції засобами поштового зв`язку на адресу реєстрації та фактичного проживання відповідача: АДРЕСА_2 , однак такі поштові відправлення були повернуті адресату у зв`язку із «відсутністю адресата» 948, 075).

За ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19).

А тому, в силу положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомлення судом відповідача про судове засідання відбулося у передбачений законом спосіб. Про ухвалене рішення суду у цій справі відповідачу ОСОБА_2 було відомо, оскільки вона у березні 2021 року подавала заяву про видачу їй копії рішення суду, ознайомлення з матеріалами справи, їх копіювання та заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 15 лютого 2021 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відкрито виконавче провадження № 6450334 та повідомлено боржника ОСОБА_2 про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів, надіслано їй копію постанови.

Тривалий час відповідач ОСОБА_2 не зверталась до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 05 березня 2020 року та не оскаржувала рішення в апеляційному порядку. Лише 27 грудня 2022 року відповідач подала належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення у цій справі. В ухвалі Луцького міськрайонного суду від 26 червня 2023 року при розгляді заяви про перегляд заочного рішення у цій справі встановлено, що відповідачем пропущено строк на подачу такої заяви, поважних причин, які б стали підставою для поновлення пропущеного строку. Відповідач оскаржила рішення суду зі спливом значного часу після його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді