Справа № 183/6249/23
№ 2/183/3254/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Аніськової А.В.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації про відшкодування завданої майнової шкоди, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 , -

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року представник позивача ОСОБА_2 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації про відшкодування завданої майнової шкоди, у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась та не, що позивач ОСОБА_1 є власницею нерухомого майна, а саме земельної ділянки та розташованого на ній будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивач являється власницею транспортного засобу «Peugeot 3008», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Починаючи з 2014 року Російська Федерація розпочала окупацію східної частини України за допомогою підконтрольних їх збройних формувань та інших суб`єктів.

У лютому 2022 року Російська Федерація відкрито вторглась та територію України. З 24.02.2022 року представники військового командування Російської Федерації завдали ракетних ударів, робили обстріли з далекобійних артилерійських систем та використовували інші знаряддя ведення війни в напрямку міста Сєвєродонецьк, застосовували засоби ведення війни на території міста Сєвєродонецьк, вчиняли обстріли по цивільним об`єктам та об`єктам критичної інфраструктури.

Станом на 24 лютого 2022 року позивач фактично проживала в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Належний позивачці транспортний засіб «Peugeot 3008», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 постіно зберігався в гаражному приміщенні вищевказаного будинку.

Через постійні обстріли та загрозу життю ОСОБА_1 була змушена залишити місце свого проживання та все майно, в тому числі вищевказаний автомобіль, та в екстреному порядку виїхати.

Збройне вторгнення військ Російської Федерації та підконтрольних збройних формувань на територію України та проведення бойових дій, зокрема та території м. Сєвєродонецьк, його окупація пов`язані із цим небезпека для життя та здоров`я позивачки, є причинами через які вона залишила належне їй майно та фактичну можливість володіти та користуватися ним.

Від початку військової агресії Російської Федерації 24 лютого 2022 року і станом на дату додання заяви в результаті обстрілів через неодноразове влучання снарядів належне позивачці майно було знищене.

Вартість втраченого майна та розмір заданих збитків позивачці, відповідно до Звіту про оцінку нерухомого майна від 23.02.2022 року №2085/23-2 вартість об`єктів нерухомого майна, а саме земельної ділянки та житлового будинку станом на 23.02.2023 рокі склала 232889 доларів США.

Відповідно до Звіту про оцінку транспортного засобу від 23.02.2022 року №2085/23-1 вартість транспортного засобу станом на 23.02.2022 року склала 11910 доларів США.

У зв`язку з вищевикладеним, представник позивача ОСОБА_2 просить суд стягнути з держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 суму спричинених збитків, що виникли в наслідок Російської збройної агресії на території України, а розмірі 244799 доларів США за курсом НБУ на дату ухвалення рішення, а також стягнути з відповідача суму витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, в тому числі витрат на правничу допомогами.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з мотивів, наведених у позові, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач, надаючи пояснення, в порядку, визначеному ст. 92 ЦПК України, як свідок повідомила суду про те, що вона являється власницею будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок знаходиться на земельної ділянки. Зазначене нерухоме майно набуте нею у власність, в порядку, визначеному законом, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також вона являється власницею транспортного засобу «Peugeot 3008», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . З самого початку вторгнення військ російської федерації 24 лютого 2022 року на територію України почалися масовані обстріли м.Северодонецька. Вже з 24 лютого 2022 року вона вжила всих заходів для безпеки свого життя, зібрала необхідні речі та спустилася до підвального приміщення свого будинку. В зазначеному укритті вона перебувала постійно. Коли на нетривалий час припинялися обстріли, вона залишала укриття та піднімалася на перший поверх свого будинку, де розташована кухня, і бачила, що її будинок поступово розвалюється через постійні обстріли. Деякий час вона мала можливість спілкування за допомогою мобільного зв`язку з сусідами, а на початку березня 2017 року окупація м.Сєвєродонецьк посилилася, їй повідомили, що є одне місце в евакуаційному автобусі. Коли вона вийшла на поверхню з підвального приміщення, то побачила, що її будинок вже не має даху, пошкоджений повністю другий поверх. До її будинку не було можливості проїзду, всі дороги були пошкоджені обстрілами, на дорозі були застряглі снаряди. Приблизно на відстані 300 метрів від її будинку її чекав автомобіль, вона добігла до нього, повернулася та побачила на власні очі свій зруйнований будинок. Автомобіль в цей час перебував у гаражному приміщенні. З окупованої території вона виїхала, не взявши ніякого майна. Ще через деякий час евакуювалися і її сусіди, які на свій мобльний телефон зняли фото її будинку, що знаходиться в матеріалах справи, та відправили це фото на її мобльний телефон. Звязоку із сусідами на даний час втрачений, однак позивач наполягає на тому, що на зазначеному фото дійсно мітиться її будинок, що вщент зруйнований.

Представник відповідача відзив не подав.

Суд, дослідивши докази з точки зору допустимості та належності, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Протоколом автоматичного розподілу судової справами між суддями від 23 травня 2023 року головуючою суддею по справі обрано ОСОБА_3 .

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі за позовом ОСОБА_4 до держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації про відшкодування завданої майнової шкоди, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України.

З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення російської федерації на суверенну територію України.

24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в України введено в Україні воєнний стан.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.

Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 являється власницею земельної ділянки, загальною площею 0,045 га, кадастровий номер :06:035:0127, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯЛ №853507, виданого від 29.07.2011 року Управлінням Держкомзему у м. Сєвєродонецьк (а.с. 10).

Сєвєродоцькою міською радою 22.12.2010 року видане Свідоцтво про право власності, НОМЕР_2 , у відповідності до якого власницею індивідуального котеджу з гаражем та підвалом літ. «А-2,Пд,а,а», жилою площею 51,2 кв.м., загальною прощею 249,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , являється ОСОБА_1 , про що свідчить відповідна Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу виданого 27.06.2012 року автомобіль «Peugeot 3008», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 власником рухомого майна є ОСОБА_1 (а.с. 12).

Згідно з страховим полісом №АТ/1155263 від 12.08.2021 зі строком дії з 29.08.2021 року по 28.08.2022 року страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну 130000 грн.

24 квітня 2023 до старшого слідчого СУ ГУНП в Луганській області лейтенанта поліції Радченко О.Д. надійшла заява від ОСОБА_5 про вчинення кримінального правопорушення.

Судом досліджено витяг з ЄРДР від 24.04.2023 року, у відповідності до якого 24.04.2023 року до ЄРДР за №0001368 внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України. Фабула витягу містить дані про те, що політичне керівництво та представники військового командування Російської Федерації, застосували засоби ведення війни, заборонені міжнародним правом, вчинили військову агресію відносно народу України, безпосередньо акти насильства щодо цивільного населення, з метою тероризування населення, а саме військовослужбовці збройних сил Російської Федерації та учасники контрольованих РФ незаконних формувань, з метою ослаблення держави Україна, на території м. Сєвєродонецьк, Луганської області вчинили обстріл по цивільним об`єктам та об`єктам критичної інфраструктури, а саме у березні 2022 року, більш точний час не встановлено, внаслідок обстрілу з невстановленої зброї зруйновано житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль «Peugeot 3008», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився на подвір`ї, які належать ОСОБА_1 (а.с. 29.

29 квітня 2023 року за дорученням начальника відділу розслідування злочинів вчинених в умовах збройного конфлікту СУ ГУНП в Луганській області майора поліції Калюжного С.В. розпочато проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0001368 від 24.04.2023 року за ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Відповідно до звіту про оцінку майна №2085/23-1, оцінювач визначив ринкову вартість автомобіля «Peugeot 3008», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в результаті розрахунків в рамках порівняльного підходу. На підставі проведених розрахунків, з урахуванням допущень, припущень та обмежувальних умов оцінки, ринкова вартість автомобіля «Peugeot 3008», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 23 лютого 2022 року, складає 11910 доларів США.

Відповідно до звіту про оцінку майна №2085/23-2, оцінювач визначив ринкову вартість об`єктів нерухомого майна станом на 23.02.2022 року, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яка склала 232889 доларів США, а саме: земельна ділянка загальною площею 0,045 га, кадастровий номер :06:035:0127, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 29 3389 доларів США; житловий будинок загальною площею 249 кв.м, житловою площею 51,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 29 229500 доларів США.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55).

ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету Російської Федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена Російською Федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.

Це позбавляє застосування судового імунітету Російської Федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується». Також, при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21 листопада 2001 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса).

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації.

Таким чином, звернення позивача до суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Згідно приписів ч. 1ст.49 ЗаконуУкраїни «Про міжнароднеприватнеправо» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Частиною 1ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право`визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положеньстатей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Згідно п. 8 ч. 2ст. 16 ЦК України,способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За приписамичастин 1-3 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правилстатті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Враховуючи положення частини четвертоїстатті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч. 2ст. 2 ЦК Україниучасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно із ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

На підставі ч. 1 ст. 19 ЦПК Українисуди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія РФ проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно доУказу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022Про введення воєнного стану в Україні, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3ст. 82 ЦПК України.

Згідно зістаттею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії РФ, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

Судом прийнято до уваги приписи статті 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Крім того, судом враховано, що за приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди РФ.

Діями з боку РФ було порушено гарантоване ст. 13 Конституції України право позивача на природні ресурси, тобто сам факт збройної агресії РФ проти України є причиною виникнення ситуації за якої позивач змушена відстоювати порушене відповідачем право у судовому порядку.

РФ здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.

Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, РФ вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування.

Згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування.

Отже, відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод.

Враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обраний позивачем спосіб стягнення майнової та моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені РФ відносно нього.

При цьому суд зазначає, що валютою суми по відшкодування майнової та моральної шкоди в цій справі є національна валюта України - гривня, оскільки відповідно до статей 192 та 524 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Отже, валютою суми по відшкодування майнової шкоди, в даній справі, є національна валюта України - гривня.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі.

Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.76-82, 141, 259, 268, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації про відшкодування завданої майнової шкоди, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, задовольнити.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , на відшкодування збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресії на території України у розмірі 8877758 гривень 13 копійок (вісім мільйонів вісімсот сімдесят сіи тисяч сімсот п`ятдесят вісім гривень 13 копійок), що за офіційним курсом Національного банку України на момент винесення рішення становить 244799 доларів США.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.