Справа № 541/1241/23
Номер провадження 2/541/464/2023
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 листопада 2023 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Дністрян О.М.,

при секретарі Докуніній А.С.,

за участю позивачки та її представника адвоката Акрітова П.К., відповідача та його представника адвоката Яковенка Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 ) звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя. Свій позов мотивувала тим, що вона та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який зареєстрований 11 листопада 2006 року у Ромоданівській селищній раді Миргородського району Полтавської області, актовий запис № 12. 26.01.2022 року шлюб розірваний на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, справа № 541/2110/20. Причиною розірвання шлюбу стали психологічна несумісність, різні погляди на шлюб та сім`ю, втрата почуття любові та поваги один до одного, відсутність взаєморозуміння. Подальше спільне життя і збереження сім`ї було неможливе і суперечило її інтересам. 02.07.2008р. у період перебування їх у шлюбі, за договором купівлі-продажу був придбаний жилий будинок з господарським та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складаються в цілому з: жилого будинку літ «А-1», жилою площею 35.4 кв.м., сарая з прибуд. «Б», сарая «В», погрібна «Г», гаража «Д», сарая «Е», вбиральні «Ж», споруди 1-3, розташованих на земельній ділянці площею 1525 кв.м. Реєстрацію права власності на житловий будинок, з господарськими та побутовими будівлями, і спорудами, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.07.2008р., зареєстрованого за № 1829 та витягу з державного реєстру правочинів № 6167269 від 02.07.2008р., номер правочину 2993947 - проведено Лубенським міжрайонним бюро технічної інвентаризації з відповідною відміткою у технічному паспорті від 13.03.2008р. Вищевикладене свідчить, що право власності відповідача набуте в період перебування у зареєстрованому з нею шлюбі. Відповідно до тексту Договору від 02.07.2008р. вбачається, що єдиним покупцем, а відтак і єдиним власником жилого будинку, господарських та побутових споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є виключно Відповідач. Зважаючи, що майно було придбане нею та Відповідачем в період шлюбу, то воно належить їм обом як подружжю, на праві спільної сумісної власності. Після розлучення документів, що підтверджують право власності на вищезазначений житловий будинок Відповідач їй не надає, досягти домовленості щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку цього спільного майна вони не можуть. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку, з господарськими та побутовими спорудами, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 , та складаються з: жилого будинку літ «А-1», жилою площею 35.4 кв.м., сарая з прибуд. «Б», сарая «В», погрібна «Г», гаража «Д», сарая «Е», вбиральні «Ж», споруди 1-3, розташованих на земельній ділянці 1525 кв.м. шляхом поділу об`єкту права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою суду від 08.06.2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20 червня 2023 підготовче провадження у справі було закрито, призначено справу до судового розгляду по суті, та задоволено клопотання позивачки про витребування доказів.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнаються повністю через їх незаконність, оскільки фактично будинок був придбаний виключно за його особисті кошти, з огляду на що він являється його особистою приватною власністю і не підпадає під статус майна подружжя. Вважає, що до придбаного ним за особисті кошти будинку, позивач по справі немає ніякого відношення.

В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Акрітов К.К. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Також позивачка пояснила, що коли їх спільній з відповідачем доньці було 9 місяців, в 2008 році вони взяли кредит в «Агріколь Банку» та за ці кошти купили спірний будинок, виплачували кошти три роки. Чоловік отримав кредит на роботі, він три роки не отримував заробітну плату, всі кошти йшли на погашення кредиту. По цьому договору вона була поручителем. А також поручителем була її мати. Жили за її кошти та за кошти, які отримували на дитину. Ніяких монет у відповідача не було, після сплати кредиту його коштів вистачало тільки на пачку цигарок. Будинок придбали в смт. Ромодан, він знаходиться біля будинку її мами, на той момент він коштував десь 15 тисяч гривень, продавці їх сусіди, розраховувались за будинок гривнями.

Відповідач та його представник адвокат Яковенко Г.М. позовні вимоги не визнали, в задоволенні позовних вимог просили відмовити. Також зазначили, що відповідачу та його брату їх бабуся залишила сім золотих монет. Коли він одружився, то просив друга, щоб той допоміг йому продати ці монети, продавав їх на ринку у м. Миргород десь у 2005 році, навесні. Він продав шість монет за три тисячі доларів США та придбав спірний будинок, в договорі купівлі-продажу зазначила вартість будинку 15 тисяч гривень. Зазначив, що спірний будинок купив виключно за власні кошти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що позивачку знає, з відповідачем у нього дружні відносини. Коли він ще ходив з ОСОБА_6 в школу, то останній хвалився, що бабуся йому подарила монети, а потім вже, коли він жив з ОСОБА_7 , то попросив допомогти йому продати монети, їм було приблизно по 19-20 років тоді. У ОСОБА_8 було 7 золотих монет, він продав десь 6 монет приблизно за чотири тисячі доларів США, та за ці кошти він купив будинок в с. Ромодан за три тисячі доларів США. Юра один купляв будинок, купував його приблизно через місяць-два після продажу монет. Також під час повторного допиту, який був проведений за клопотанням представника позивачки, свідок ОСОБА_5 повідомив, що коли ОСОБА_9 продав монети, він з ним їздив у м. Миргород, на ринку бачив, що ОСОБА_9 передав 6 монет перекупникам, та отримав за них три тисяч доларів США. За які кошти ОСОБА_9 купив будинок він не знає, але це було невдовзі після продажу тих монет. Він особисто не бачив, що саме за ці кошти від продажу монет ОСОБА_9 купив спірний будинок.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суд пояснив, що відповідач є його зведеним братом по матері. Йому з відповідачем бабуся подарувала по 7 золотих царських червонців. Брат продав ці червонці та купив спірний будинок. Знає зі слів відповідача, що він здав монети перекупникам в м. Миргороді, це вже було після того, як ОСОБА_11 одружився з позивачкою. Практично одразу після одруження ОСОБА_11 знайшов цей будинок і він йому порекомендував його купити. Зазначив, що відповідач продав всі 7 монет по 500 доларів США за штуку. Також під час повторного допиту, який був проведений за клопотанням представника позивачки, свідок ОСОБА_10 повідомив, що коли ОСОБА_9 продав монети він не був присутній та не був присутній при передачі коштів за будинок. Може стверджувати, що саме за кошті від продажу монет ОСОБА_9

купив будинок, оскільки інших коштів у них не було. Брат працював, дружина його не працювала. Знає, що позивачка та відповідач брали кредит на купівлю меблів після купівлі будинку.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та відповідача, їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає Сімейний кодекс України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2006 року, який був зареєстрований Ромоданівською селищною радою Миргородького району Полтавської області, актовий запис № 12 (а.с.12).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області № 541/2110/20 від 24 грудня 2020 р., яке набрало законної сили 26 січня 2021 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.13).

Також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.07.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миргородської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1829, ОСОБА_4 купив жилий будинок з господарським та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складаються в цілому з: жилого будинку літ «А-1», жилою площею 35.4 кв.м., сарая з прибуд. «Б», сарая «В», погрібна «Г», гаража «Д», сарая «Е», вбиральні «Ж», споруди 1-3, розташованих на земельній ділянці площею 1525 кв.м (а.с.14-15).

Як вбачається з Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №336447811 від 21.06.2023р., зазначений спірний житловий будинок належить ОСОБА_4 на праві приватної власності (а.с.40).

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, що встановлено ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Враховуючи, що спірний житловий будинок набутий сторонами під час шлюбу, зазначене нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, слід визнати за подружжям, за кожним, право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та враховуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача про те, що він придбав спірний будинок виключно за власні кошти, суд враховує наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар

доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім того, слід зазначити, що не знайшли свого підтвердження доводи сторони відповідача про те, що на придбання у 2008 році спірного будинку були витрачені саме його особисті кошти, а саме ті, як вказує, що залишилися від продажу монет, які подарувала його бабуся. Також під час розгляду справи встановлено, що сторони на час придбання будинку проживали однією сім`єю, вели спільно господарство, мали єдиний бюджет. Заперечень щодо таких обставин відповідач по цій справі не навів.

Таким чином, встановивши, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами спору під час перебування у шлюбі, суд приходить до висновку, що будинок з господарськими та побутовими спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка і дружини є рівними.

За таких обставин суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11, 60, 88,169, 208, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_12 право власності на частку будинку, господарських та побутових споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та складаються з жилого будинку літ. «А-1», жилою площею 35,4 кв.м., сарая з прибуд. «Б», сарая «В», погріба «Г», гаража «Д», сарая «Е», вбиральні «Ж», споруди 1-3, розташованих на земельній ділянці 1526 кв.м., шляхом поділу об`єкту права спільної сумісної власності подружжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивачка ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 07 грудня 2023 року.

Суддя: О. М. Дністрян