СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10126/22

пр. № 2/759/811/23

01 листопада 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенюк Леся Олександрівна про встановлення факту проживання однією сім`єю до шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю та перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 , визнати за нею право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що в жовтні 1996 року вона та ОСОБА_6 познайомились на ДП "Антонов", на якому вони разом працювали. Приблизно в 1995 році ОСОБА_6 розлучився з колишньою дружиною ОСОБА_7 , за час перебування в шлюбі в них народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Після декількох місяців знайомства вони почали спільно проживати та вести разом спільний побут в кв. АДРЕСА_2 , а на початку 2002 року вони разом переїхали жити в квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала їй. За час сумісного проживання вони вважали себе чоловіком та дружиною, однією сім`єю, спільно проживали, починаючи з 1997 року, подорожували та відпочивали в різних мальовничих містах України, віздначали разом дні народження, свята та урочислі події, зокрема в 2001 році весілля її сина, піклувались один про одного, вели спільне господарство, вели спільний сумейний бюджет, всі зароблені гроші витрачали разом на необхідні для сім`ї речі, зокрема на придбання продуктів, побутових речей, техніки та меблів, спільно брали участь у витратах на утримання житла та його ремонт (квартири по АДРЕСА_3 ), надавали один одному взаємну допомогу. ОСОБА_6 перебував на в черзі на отримання житла за рахунок підприємства, в червні 2005 року йому було надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а 25.07.2005 року він став її власником. Оскільки коштів в достатній кількості для повноцінного ремонту не було, а квартири була з "голими стінами", вони за кошти, разом зароблені на ДП " Антонов ", поступово робили ремонт та облаштовували квартиру. Ремонт тривав майже 2 роки, після якого вони разом купили в квартиру шафи, меблі, холодильник, пральну машину, телевізор, інші побутові речі.

16.05.2006 року ОСОБА_6 подарував 2/5 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_4 в рівних частках синам - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

17.11.2006 року вона та ОСОБА_6 одружились, після шлюбу вона взяла прізвище чоловіка " ОСОБА_6 ". Оскільки квартира була фактично облаштована в кінці 2007 року, після спливу одного року перебування у зареєстрованому шлюбі, вони переїхали жити до квартири АДРЕСА_1 , а в квартиру де раніше проживали переїхала жити її мати. За час перебування в шлюбі вони продовжили здійснювати покращення квартири, як до шлюбу так і після відповідальною за оплату комунальних послуг була вона.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, після його смерті заведено спадкову справу. З заявою до нотаріуса звернулись вона та його сини: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Оскільки ОСОБА_6 помер в неї немає іншої можливості встановити факт їх спільного проживання однією сім`єю та перебування у фактичниш щлюбних відносинах с ним з 01.01.2004 по 17.11.2006 року без реєстрації шлюбу.

Встановити вказаний факт їй необхідно для визнання за нею права спільної сумісної власності з ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 .

01.06.2005 року було видано ордер № 0020088 серії Б на жиле приміщення, в подальшому ОСОБА_6 подав до Святошинської районної у м.Києві ради заяву на приватицазію квартири АДРЕСА_1 , яка використовується ним та членами його сім`ї на умовах найму. Розпорядженням органу приватизації Святошинської районної у м.Києві ради від 25.07.2005 року № 973 передавно квартиру в приватну спільну власність. 25.07.2005 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житло. Після проведення приватизації квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності їй та ОСОБА_6 , оскільки вони були сім`єю. У зв`язку з вказаним просить позов задовольнити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 22.08.2022 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 88-89).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 25.08.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 90-91).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 05.09.2022 року заяву про забезпечення позову залишено без задоволення (а.с. 93-95).

10.11.2023 року до суду від представника відповідачів ОСОБА_3 надійшов відзив, у якому вказує, що у позивача відсутні підстави для задоволення її позову. Зазначає, що дійсно в 1996 році батько ОСОБА_6 та мати відповідачів розішлись, та батько періодично проживав з ними, а також винаймав житло до 2005 року, а в 2005 році отримав та приватизував спірну квартиру АДРЕСА_1 . Зареєстроване місце проживання їх батька до 2005 року було за адресою: АДРЕСА_5 , з цього слідує, що позивач та їх батько не були зареєстровані за одним місцем проживання. В 2006 році ОСОБА_6 повідомив їх, що має намір одружитись на позивачці. Вони не мають можливості стверджувати що їх батько ( ОСОБА_6 ) постійно проживав однією сім`єю з позивачем у період з 1996 року до 2006 року.

Спірна квартира була приватизована батьком відповідачів в порядку пільгової (безкоштовної) приватизації, передбаченої ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Тобто законодавством не передбачало можливості безкоштовно (пільгово) приватизувати декілька квартир. Батько відповідачів ОСОБА_6 використав це право відносно спірної квартири і став її власником. Позивачка також використала це право, але відносно іншої квартири. Крім того, в силу вимог вказаного закону, право на безкоштовну приватизацію житла мали наймачі та члени їх сімей. Членами сімей, є лише ті осіб, які постійно проживають разом з наймачем у квартирі, що приватизується. В позовній заяві позивач заначила, що вона проживала в спірній квартирі з 2006 року, тобто після її приватизації ОСОБА_6 , яка відбулася в 2005 році. Більше того, зареєстроване місце проживання позивача ніколи не було пов`язане зі спірною квартирою, що видно з копії її паспорту - на момент приватизації спірної квартири вона була зареєстрована і проживала постійно за адресою: АДРЕСА_3 . Вважає, що позивач не мала права на пільгову (безкоштовну) приватизацію спірної квартири разом з ОСОБА_6 оскільки, по-перше, вона вже використала своє право на пільгову (безкоштовну) приватизацію іншого житла, а по-друге, вона не проживала постійно у спірній квартирі на момент приватизації.

Безумовно, за період шлюбу з батьком відповідачів позивач дбала та підтримувала в порядку спірну квартиру. Відповідачі неодноразово відвідували батька і його дружину, і також допомагали їм з проведенням поточного ремонту спірної квартири. Разом з тим, за весь час користування квартирою, батько відповідачів ОСОБА_6 та його дружина (позивач) не здійснювали реконструкцій квартири, не проводили значних перетворень цієї нерухомості. Корисна площа квартири не змінювалась. Квартира покращувалась виключно за рахунок її внутрішнього оздоблення (поточний ремонт, наповнення побутовою технікою) та дбалого утримання. Збільшення її вартості відбувалось внаслідок загальних інфляційних процесів в державі, зміни ринкових цін на житло в м. Києві та від інших об`єктивних чинників, які не залежали від дій позивачки. Твердження позивача про істотне збільшення вартості квартири, вважає оціночним поняттям, яке має доводитись порівнянням двох величин: первинна (початкова) вартість об`єкта і поточна вартість об`єкта. Позовна заява містить лише інформацію про поточну ринкову вартість спірної квартири станом на 2022 року (а.с. 105-108).

24.10.2022 року до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенюк Л.О. надійшли належним чином засвідчена копія спадкової справи №41/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (а.с. 175-223).

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 17.11.2022 року прийнято відзив на позовну заяву, приєднано до матеріалів справи докази, витребувано докази (а.с. 226-230).

02.01.2023 року до суду від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив у якій просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що ОСОБА_10 жодного дня не наймав житло та позивач з ним почали проживати з початку 1997 року на вести спільний побут. Відповідачі приблизно з 2000 року знали, що їх батько перебуває в стосунках з позивачем. ОСОБА_10 не приховував, що перебуває в стосунках та познайомив їх. Різні зареєстровані місця проживання жодним чином не дає підстав вважати, що вони проживали окремо один від одного. Вказує, що в данній справі йде мова, що на час приватизації спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вважали себе чоловіком та дружиною, були однією сім`єю, проживали та вели разом тривалий час спільний побут, що цілком відповідало вимогам та поняттям, визначеним нормами СК України в редакції, що діяла на час отримання квартири, і все майно, що придбалось одним із членів сім`ї/подружжя, за виключенням майна, визначеного ст. 57 СК України, вважалось спільною сумісною власністю. Жодної норма, яка б відносила житло, набуте одним з подружжя внаслідок його приватизації до особистої приватної власності дружини або чоловіка до прийняття ЗУ "Про внесення змін до СК України, щодо майна що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" від 17.05.2012 року (дата набрання законної сили 13.06.2012 року) не існувало. На покращення квартири та збільшення її вартості були витрачені гроші, як позивача так і ОСОБА_6 зароблені на ДП "Антонов" (а.с. 21-23).

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 20.03.2023 року викликано свідків в судове засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 29-30).

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Вказали, що позивач проживала з померлим ОСОБА_4 однією сім`єю, що підтверджується спільними фото, показами свідків, вели спільний бюджет, ремон в квартирі АДРЕСА_1 зроблено за кошти чоловіка та дружин.

Представник відповідачів в судовому засіданні вказав, що відповідачі не заперечують те, що батько має залишити щось дружині, але позивач хоче отримати велику частку у зв`язку з чим у позові просить відмовити.

Дослідивши докази в справі у їх сукупності, заслухавши думку позивача та її представника, представника відповідача суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що 01.06.2005 року Святошинською районною в м.Києві державною адміністрацією ОСОБА_6. видано ордер № 0020088 серії Б на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , який видано на підставі розпорядження Святошинської районної державної адміністрації від 30.05.2005 року № 835 (а.с. 11).

Розпорядженням органу приватизації Святошинської районної у м.Києві ради від 25.07.2005 року № 973 передавно квартируза адресою: АДРЕСА_6 в приватну спільну власність (а.с. 12).

25.07.2005 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.13).

17.11.2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 04.01.2007 року (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 23.02.2022 року (а.с. 18).

Згідно п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами в порядку оремого провадження, але, оскільки існує спір про право на спадкове майно, суд розглядає дану справу в порядку позовного провадження.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 у період з 01.01.2004 року по 17.11.2006 року.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю, до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Допитаний свідок ОСОБА_12 суду показала, що вона сваха позивача ОСОБА_1 , вони знайомі з 2000 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були нормальною сім`єю, фінансами вони розпоряджались спільно, разом подорожували, разом купували все в дім і до шлюбу і після того, як одружилися, вона була на всіх святах сім`ї, однак дітей ОСОБА_6 наколи не бачила. Позивач з чоловіком змінювали адреси проживання, переїхали на АДРЕСА_10 , потім отримали квартиру на АДРЕСА_7 у 2005 році. Дійсно спірна квартира була пустою, з голими стінами, вони самі там разом робили ремонт.

Допитана свідок ОСОБА_14 суду показала, що вона знає ОСОБА_1 з 1964 року, а ОСОБА_6 з 1996 року. ОСОБА_6 проживав як в позивача так і у його матері, потім проживали на АДРЕСА_8 та провідували разом його матір. У 2005 році ОСОБА_6 отримав квартиру на АДРЕСА_7 і її за прошували туди, стіни в квартирі були "голі" та з 2006 року почали робити ремонт. Вони разом все купляли, вели спільне господарство, разом подорожували, були як звичайна родина, 10 років жили без шлюбу, а потім уклали шлюб.

Допитана свідок ОСОБА_15 суду показала, що ОСОБА_1 її свекруха, у 2000 році вона почала зустрічатись з сином позивача та проживали з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в квартирі на просп. Перемоги. Бюджет ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був сумісний, разом купували продукти, одяг, їздили відпочивати.

Крім того, в підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 суду надано: спільні фотознімки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , квитанції про сплату рахунків за комунальні послуги.

Аналізуючи подані докази, які оцінені судом як кожен окремо так і в сукупності між собою, суд вважає доведеним те, що позивач ОСОБА_1 з ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, адже дані обставини підтверджено, в тому числі показами свідків, які узгоджуються як між собою, так і з іншими наявними у справі доказами.

Також, стороною відповідача в ході розгляду справи об`єктивно нічим не було спростовано обґрунтування позовних вимог щодо факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім`єю у вказаний позивачем період.

Враховуючи наведене, а також приймаючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2006 року, тобто наявність усталених відносин, що притаманні подружжю.

Що стосується вимог позивача про визнання права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації».

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Водночас частину першу статті 57 СК України доповнено пунктами 4, 5 такого змісту: «4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; «5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України».

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого державного майна змінювався.

Лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду визнавалось спільною сумісною власністю подружжя.

До 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року таке майно належало до особистої приватної власності чоловіка або дружини, який (яка) використали своє право на приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц (провадження № 61-15939св19), від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц (провадження № 61-40136св18).

Враховуючи час набуття права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, а також чинні на час її набуття положення сімейного законодавства щодо віднесення до особистої приватної власності майна, набутого внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання спірної квартири такою, що набута у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц зауважувала, що істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Посилання позивача на те, що в період спільного проживання стан спірної квартири поліпшувався як до так і після приватизації, у тому числі купувалася побутова техніка, що нібито збільшило вартість квартири, не заслуговують на увагу, оскільки вказані зміни не створили будь-яких суттєвих змін у вартості та збільшенні площі квартири.

Жодних доказів на підтвердження факту поліпшення житла до стану, який надає право на виділ позивачці частки позивачем не надано.

З урахуванням наведеного, суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин та оцінки поданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України.

За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно зі ст.ст.133,137 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правничу допомогу, це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки.

Згідно з п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки позивачем надано суду документальне підтвердження надання правової допомоги та витрат, а саме: договір про надання правової допомоги адвокатом від 08.08.2022 року (а.с.74-75), акт приймання передачі наданих послуг від 18.08.2022 року (а.с. 76), суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 1 250,00 грн з кожного відповідача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 496,20 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 133, 141, 223, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенюк Леся Олександрівна про встановлення факту проживання однією сім`єю до шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на квартиру задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2006 року.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 1 250,00 грн, а всього 1 746 (одна тисяча сімсот сорок шість) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 1 250,00 грн, а всього 1 746 (одна тисяча сімсот сорок шість) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м.Києва, громадянка України, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець м.Києва, громадянин України, РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_9 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженець м.Києва, громадянин України, РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_9 .

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенюк Леся Олександрівна, адреса: 04108, м.Київ, просп. Правди, 62, прим. з №17 по №20.

Повний текст рішення виготовлено 10.11.2023 року.

Суддя Ю.О. Твердохліб