Номер провадження: 22-ц/813/2300/23
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс», ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

27 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс», ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, по якому просить:

1) визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 23.03.2016 року, укладений між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_2 ;

2) визнати недійсним договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 23.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. (реєстровий номер 358), укладений між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_2 ;

3) стягнути судовий збір.

Позивач мотивує вимоги тим, що 04.04.2008 року між нею та АКБ «Порто Франко» укладено Кредитний договір №593/2-08 відповідно до якого, банк прийняв зобов`язання по видачі кредиту на поточні потреби в сумі 45 000 доларів США на строк з 04.04.2008 року по 03.04.2015 року зі сплатою 15% річних, а вона прийняла на себе зобов`язання належним чином використовувати та повернути банку кредит, виплатити відсотки, за користування кредитом, комісії у відповідності до умов договору та тарифами банку, також виконати всі інші зобов`язанням в порядку та строки, визначені договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,04.04.2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 04-04-08/1, згідно умов якого, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором. 11.03.2011 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно положень якої змінено ряд пунктів Кредитного договору. Одночасно 11.03.2011 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 по договору поручительства, згідно положень якої відповідач ОСОБА_3 погодив зміни, внесені до кредитного договору. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 593/2-08 від 04.04.2008 року, який було укладено між АКБ «Порто-Франко» і ОСОБА_1 , 04.04.2008 року між сторонами Кредитного договору було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого Іпотекодавець ( ОСОБА_1 ) передала в іпотеку Банку нерухоме майно нежитлові приміщення весільного салону загальною площею 57,3 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

16 березня 2016 року за договором про відступлення права вимоги між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс», це товариство за плату набуло право вимоги за кредитним договором № 593/2-08 від 04.04.2008 року. У свою чергу ТОВ «Альянс Фінанс» 23 березня 2016 року відступило право вимоги за кредитним договором та іпотечним договором фізичній особі відповідачу ОСОБА_2 .. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.07.2017 року у справі № 521/14804/15 з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 солідарно стягнута заборгованість за кредитним договором № 593/2-08 в розмірі 1 254 737,96 гривень, що еквівалентно 48 482,92 доларів США, а також судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «Альянс Фінанс», ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1)у пункті 3.4. нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, зазначено, що сторонам роз`яснено положення статтей 512-519 та 1077-1086 ЦК України, останні регламентують відносини саме факторингу;

2)існує різниця між сумами, зазначеними у спірному договорі відступлення права вимоги та сумами, які було стягнено за рішеннями судів (зазначено в таблиці в апеляційній скарзі).

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що 04.04.2008 року між АБ «Порто - Франко» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №593/2-08, відповідно до якого банк прийняв на себе зобов`язання по видачі кредиту на поточні потреби в сумі 45000,00 доларів США на строк з 04.04.2008 року по 03.04.2015 року зі сплатою 15% річних.

На виконання умов договору кредиту №593/2-08 від 04.04.2008 року, згідно з видатковим касовим ордером № 194 від 04.04.2008 року банком ОСОБА_1 було видано 45000 дол. США, призначення платежу «текущие нужди 593/2-08».

В забезпечення зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 04.04.2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 04-04-08/1, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язується відповідати перед кредитором в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором.

11 березня 2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно положень якої, змінено ряд пунктів кредитного договору, а також одночасно 11.03.2009 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки, згідно положень якої ОСОБА_3 погодив зміни, внесені до кредитного договору.

Відповідно до п.3.7. (згідно додаткової угоди №1 до кредитного договору № 593/2-08 від 04.04.2008 року) позичальник зобов`язується по квітень 2009 року щомісячно погашати заборгованість за нарахованими відсотками. Починаючи з травня 2009 року з 1-ого по 10-е число щомісячно погашати заборгованість за кредитом не менше 895,00 доларів США з урахуванням сплати процентів. Повернути банку всю суму кредиту в строк до 03.04.2015 року. Повернення кредитних коштів та процентів за користування ними здійснюється в валюті кредиту. Валютні ризики при виконанні зобов`язань за договором несе позичальник.

16 березня 2016 року між банком та ТОВ «Альянс Фінанс» був укладений договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором посвідченим 04.04.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. за реєстровим № 2629, за умовами якого (п.1.2) до ТОВ «Альянс Фінанс» переходять всі права Первісного Іпотекодержателя, що передбачені умовами Іпотечного договору; право звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до іпотечного договору.

23.03.2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» згідно зі ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України, був укладений Договір відступлення прав вимоги за Кредитним договором № 593/2-08 від 04.04.2008 року.

Також 23.03.2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» був укладений Договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором посвідченим 04.04.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. за реєстровим №2629, за умовами, якого до ОСОБА_2 переходять всі права Первісного Іпотекодержателя, що передбачені умовами Іпотечного договору; право звернення стягнення.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року у справі №521/14804/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» про стягнення заборгованості за кредитним договором, як на таке, яким встановлено преюдиційні обставини.

Однак судова колегія не погоджується з такими висновками і мотивами суду з огляду на таке.

При розгляді справи №521/14804/15-ц суди встановлювали розмір заборгованості за кредитним договором №593/2-08 від 04.04.2008 року.

Питання щодо недійсності договорів факторингу не встановлювалось і не вирішувалось.

Вирішуючи справу, апеляційний суд виходить з того, що згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина першастатті 638 ЦК України).

Частина 1статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (ст. 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором.

Таким чином відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні ознаки правочинів про відступлення права вимоги та договору факторингу.

Ознаки договору відступлення права вимоги:

1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні;

2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо);

3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним;

4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання;

5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання

Договір факторингу має такі ознаки:

1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату;

2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим;

3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги;

4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови;

5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Вирішуючи у цій справі виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, ВП ВС дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (п. 57 Постанови).

Аналізуючи договір відступлення права вимоги від 23.03.2016 року, укладений між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_2 , та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 23.03.2016 року, укладений між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_2 , апеляційний суд дослідив їх мету, суб`єктний склад.

Предметом договору (метою) (п. 1.1) є право вимоги виконання Боржником ( ОСОБА_1 ) боргових зобов`язань за Кредитним договором в сумі 41 741,16 доларів США, що складає у гривневому еквіваленті за курсом (станом на 16.03.2016), 1 106 868,50 гривень, яка складається з 30 097,28 дол. США заборгованість за кредитом; 11 643,88 дол. США заборгованість за відсотками, а також неустойкою. Також у п.1.2 передбачено, що за цим Договором Новий Кредитор ( ОСОБА_2 ) одержує право (замість Кредитора) вимагати від Боржників належного виконання всіх зобов`язань за Основним договором та всіма договорами забезпечення.

Тобто договір відступлення права вимоги від 23.03.2016 і, відповідно, право вимоги відступлено «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, а тому в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України) (п. 62 Постанови ВП ВС від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що жодне з положень договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням банку новим кредитором.

ОСОБА_2 не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення прав вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор.

Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема, ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Оскільки за своєю правовою природою оспорюваний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладений на підставі договору про відступлення права вимоги від 23 березня 2016 року між фінансовою установою і його сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи.

Зазначений договір відступлення прав вимоги не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Цей правочин є купівлею-продажем прав вимоги і за правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512519 ЦК України, і суб`єктний склад на укладення яких не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, тому наявності у ОСОБА_2 як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18, та не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі №761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі №465/647/11.

Щодо апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, що у пункті 3.4. нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, зазначено, що сторонам роз`яснено положення статтей 512-519 та 1077-1086 ЦК України, останні регламентують відносини саме факторингу, то колегія суддів зазначає, що такі посилання є помилковими і не впливають на правову природу оскаржуваних договорів, що встановлено апеляційним судом у мотивувальній частині постанови.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що існує різниця між сумами, зазначеними у спірному договорі відступлення права вимоги та сумами, які було стягнено за рішеннями судів, колегія суддів зазначає, що вказане не свідчить про надання фінансових послуг ОСОБА_2 , що є обов`язковою ознакою договору факторингу.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою частково погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення підлягає зміні в частині мотивування.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя Дришлюк А.І. перебував у відпустці з 20 по 23 листопада 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 листопада 2023 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції вказаної постанови.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 листопада 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк