Справа № 463/6565/20 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2203/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

адвоката Левицької І.С.

представника позивачки ОСОБА_1 ;

адвоката Гур`єва О.В. - представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 18 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд стягнути зі згаданої відповідачки 15 700 євро суми боргу за договором позики (розписки), що в еквіваленті згідно з курсом НБУ станом на 02.07.2020 року становить 470 843 грн., а також 4 708 грн. 43 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви (а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, оформленим борговою розпискою від 22 серпня 2014 року, в розмірі 15 700 Євро, а також 4 708 грн. 40 коп. судового збору (а.с. 198-200).

Дане рішення оскаржив представник відповідачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Звертає увагу на те, що судом справу було розглянуто у відсутності відповідачки, хоча остання попереджала суд про неможливість прибуття в судові засідання у зв`язку з її перебуванням за межами України, що «пояснюється у т.ч. необхідністю лікування її дочки малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », а відтак вважає, що суд мав би ухвалити заочне рішення.

Звертає увагу на те, що у відзиві на позов «відповідачка стверджувала, що жодних договорів позики та розписок (додатків) до договору не підписувала, в тому числі надану позивачкою суду розписку ніби від її імені», однак «суд проігнорував таку позицію».

Вважає, що «розписка не містить необхідних та достатніх умов, які мав би містити договір позики»: «місця її написання (друкування), часу (моменту) передання грошей, умов повернення такої позики … відсутній підпис і позикодавця (позивачки)».

Також вважає, що «позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачці».

Стверджується, що «відповідачка не наполягає на подальшому проведенні (судово-почеркознавчої) експертизи через неможливість отримання нею наразі достатньої кількості вільних взірців почерку» (а.с. 211-217).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6 частини 2 статті 356).

Частиною 1 статті 280 ЦПК України встановлено, що суд «може» (однак «не зобов`язаний») ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1)відповідач належним чином повідомлений про дату, яас і місце судового засідання;

2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3)відповідач не подав відзив;

4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 грудня 2020 року судом вже ухвалювалося заочне рішення по даній справі (том 1, а.с. 34), яке за заявою відповідачки ухвалою суду від 25 червня 2021 року було скасованим і справу було призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (том 1, а.с. 85).

А 11 жовтня 2021 року відповідачка подала до суду свій відзив на позов (том 1, а.с. 96-99), що фактично унеможливило повторне ухвалення судом заочного рішення.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачка попереджала суд про неможливість її прибуття в судові засідання у зв`язку з перебуванням за межами України, а тому суд мав би ухвалити заочне рішення, не ґрунтуються на положеннях цивільного процесуального законодавства України, а відтак до уваги прийматися не можуть.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України).

Зі змісту вище наведених норм випливає те, що договір позики має ознаки реального правочину, виконання якого відбувається в момент його укладення, і сам договір є свідченням цього виконання.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається зі змісту ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов (наприклад договору укладеного в усній формі) може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відтак, така розписка за своєю правовою природою є одностороннім правочином, правомірність якого у відповідності до статті 204 ЦК України презюмується.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що «позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачці», також до уваги прийматися не можуть.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи Розписки від 22 серпня 2014 року, відповідачка отримала у позивачки 15 700 Євро, які зобов`язувалася повернути до 28 серпня 2017 року (а.с. 5).

Вищезгадана Розписка від 22 серпня 2014 року в судовому порядку недійсним правочином не визнавалася.

Як стверджується матеріалами справи, про майнові претензії до відповідачки, які ґрунтуються на вищезгаданій Розписці, останній стало відомо щонайпізніше 11 квітня 2021 року (а.с. 42) і саме на її клопотання ухвалою суду від 27 жовтня 2022 року по справі було призначено почеркознавчу експертизу на вирішення якої було поставлено питання про те, чи підписи від імені відповідачки та рукописний текст на оригіналі Розписки виконано саме відповідачкою чи іншою особою (а.с. 157).

Призначення судом почеркознавчої експертизи спростовує доводи апеляційної скарги стосовно того, що «суд проігнорував» твердження відповідачки у її відзиві на позов про те, що вона «жодних договорів позики та розписок (додатків) до договору не підписувала, в тому числі надану позивачкою суду розписку ніби від її імені».

На вимогу експерта та суду (том 1, а.с. 160-161, 173) відповідачка так і не подала до суду оригінали вільних зразків її почерку для проведення вищезгаданої експертизи, в результаті чого матеріали справи повернулися з експертної установи до суду з повідомленням експерта про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи (том 1, а.с. 176).

Натомість, у апеляційній скарзі міститься твердження про те, що «відповідачка не наполягає на подальшому проведенні (судово-почеркознавчої) експертизи через неможливість отримання нею наразі достатньої кількості вільних взірців почерку».

Безспірним є те, що будь-кому іншому, ніж відповідачці, отримати «достатню кількість вільних взірців почерку» відповідачки є набагато важче, ніж самій відповідачці.

Таким чином, відповідачкою (апелянтом) не спростовано належними та допустимими доказами твердження позивачки про те, що підписи та рукописний текст на Розписці від 22 серпня 2014 року про отримання відповідачкою від позивачки у борг 15 700 Євро виконані саме відповідачкою.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вищезгадану Розписку визнає належним і допустимим доказом укладення договору позики між сторонами спору та факту передачі визначеної цією Розпискою грошової суми.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для відмови у задоволенні позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 18 травня 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 24 листопада 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.