ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/552/20 Номер провадження 22-ц/814/3468/23Головуючий у 1-й інстанції Куц Т.О. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря Сальної Н.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області про визнання недійсним правочину, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кириченко Галини Володимирівни на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 03.04.2020 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2020 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останній набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . Зазначене житлове приміщення є місцем проживання її та її неповнолітньої дочки ОСОБА_4 .. Вважає, що вищевказаний договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним відповідно до положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки був укладений із порушенням вимог ч. 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", без отримання дозволу опіки та піклування на відчуження квартири. Вважає, що його вчинено з порушенням законних прав та інтересів неповнолітньої доньки, яка на момент укладення договору, хоча і була знята з реєстрації місця проживання за адресою відчужуваної квартири, але не втратила права користування нею та не була визнана такою.

Зазначає, що спірна квартира є єдиним житлом її доньки, право користування набуте на законних підставах. Після народження її донька з квітня 2006 р. по лютий 2019 р. разом зі своїми батьками проживала у цій квартирі, була зареєстрована в ній і була знята з реєстрації внаслідок протиправних дій третіх осіб.

За таких обставин, оспорюваний договір купівлі-продажу від 03.04.2020 суперечить правам та інтересам її неповнолітньої доньки, звужує обсяг її існуючих майнових прав (права користування жилим приміщенням) та порушує охоронювані законом інтереси, зменшує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права на житло, отже просить визнати його недійсним.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що оспорюваним договором права неповнолітньої не було порушено, так як на час його укладення вона не була зареєстрована та фактично не проживала у спірній квартирі.

З вказаним судовим рішенням не погодилася ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 та подала апеляційну скаргу в якій вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою для визнання оскаржуваного правочину недійсним, позивач вказувала загальні засади цивільного судочинства та недопустимість зловживання правом ( п. 6 ст. 3 ЦК України та ч.3 ст. 13 ЦК України. Суд першої інстанції не надав оцінки відповідним аргументам позивача.

Зазначає, що на момент вчинення оспорюваного правочину неповнолітня ОСОБА_4 та її мати ОСОБА_1 мали право користування спірною квартирою. На час відчуження квартири між продавцем та стороною позивача існував судовий спір про проживання останніх у квартирі.

Вказує, що зазначення в оскаржуваному договорі про те, що відсутні на неї права у неповнолітньої та те що вона не надана в користування наймачам, не відповідає дійсності.

Вважає, що дії сторін при укладенні спірного договору були недобросовісними.

Зазначає, що позбавлення малолітньої дитини права на користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попередньої згоди органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи не має.

Наявність у власності в матері неповнолітньої іншого житлового приміщення не може бути підставою для втрати останньою її особистих житлових прав.

Відзив на апеляційну скаргу подав представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.04.2020 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1 .

Пунктом 8 вказаного договору, представник продавця засвідчив, що відносно квартири відсутні права користування недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, а також малолітніх та неповнолітніх дітей, які обмежували б право на відчуження зазначеної квартири, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області від 02.04.2020 за №20-22/3443. У вказаній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.93-94).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 зазначила, що вказаний правочин має бути визнаний недійсним відповідно до положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки був укладений із порушенням вимог ч. 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей".

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, права та інтереси неповнолітньої ОСОБА_4 вчиненням спірного договору купівлі-продажу не були порушені, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Системний аналіз статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61-29148св18), від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61- 29000св18), 08 червня 2021 року м. Київ

справа № 607/8145/18, на які послався суд першої інстанції.

У справі встановлено, що 02 квітня 2020 року на підставі заяви ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її було знято з реєстрації місця її проживання у квартирі АДРЕСА_1 та зареєстровано у квартирі АДРЕСА_2 . Законність зняття ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з вказаного місця реєстрації було предметом розгляду судів першої, апеляційної та касаційної інстанції. Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року таке зняття визнано законним.

Вказані обставини спростовують доводи позивача, що на момент вчинення оспорюваного правочину неповнолітня ОСОБА_4 мала право користування спірною квартирою.

Продавець за оспорюваним правочином ОСОБА_2 не є матір`ю дитини чи особою, яка її замінює, тому будучи власником спірної квартири, тому мала законне право розпоряджатися належним їй майном.

Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами недобросовісність дій сторін правочину під час його вчинення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених вище підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кириченко Галини Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.11.2023.

Головуючий суддя : Т.В. Одринська

Судді: В.П. Пікуль

О.О. Панченко