Справа № 351/360/21
Провадження № 22-ц/4808/972/23
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Томин О.О., Максюти І.О.

секретаря Гудяк Х.М.

за участю

представника апелянта адвоката Петрички О.Є.

представника відповідача адвоката Зленка В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петрички Олександра Євгеновича на рішення Снятинського районного суду від 28 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Сегіна І.Р. в м. Снятин, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якої є Заболотівська селищна рада Коломийського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: державний нотаріус Снятинської державної нотаріальної контори Білоконь Катерина Семенівна, державний виконавець Снятинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Янчук Василь Васильович, про визнання недійсним договору дарування квартири,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Снятинського районного суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: державний нотаріус Снятинської державної нотаріальної контори Білоконь К. С., державний виконавець Снятинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Янчук В. В., про визнання недійсним договору дарування квартири.

Ухвалою суду від 02 серпня 2022 року у справі замінено неналежного відповідача ОСОБА_6 належним відповідачем ОСОБА_1 .

Ухвалою від 13 вересня 2022 року Снятинський районний суд залучив до участі у справі в якості співвідповідачки ОСОБА_4 .

Позов мотивовано тим, що 10 грудня 2019 року ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 000 євро, про що власноручно у присутності свідків написала розписку. Отриману суму коштів відповідачка обіцяла повернути після продажу своєї квартири, а позичені 5 000 євро передала своїй дочці ОСОБА_1 на завдаток за квартиру, яку та купляла в Греції. Через деякий час позивачка звернулася до ОСОБА_3 з вимогою повернути їй позичені кошти, однак добровільно повертати кошти відповідачка не мала наміру, що стало підставою для звернення з позовом про стягнення коштів в судовому порядку. Рішенням Снятинського районного суду від 01 липня 2020 року у справі № 351/967/20 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість згідно розписки в сумі 150 250 грн та 1 525 грн судових витрат. 18 серпня 2020 року Снятинським районним судом було видано виконавчий лист по вказаній справі, за яким відкрито виконавче провадження, яке на даний час знаходиться на виконанні у Снятинському районному відділі ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Однак, після проголошення рішення суду ОСОБА_3 , з метою ухилення від виконання зобов`язання з повернення коштів та арешту майна, на яке могла б бути накладена заборона відчуження, а також уникнення звернення стягнення на майно, подарувала належну їй квартиру по АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_1 .

Позивачка вважає договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вчиненим внаслідок зловмисної домовленості між ними, а отже, фіктивним та таким, що порушує її законні права, оскільки вказаний правочин укладено після вирішення в суді питання про стягнення заборгованості. Так, договір дарування квартири вчинений одразу після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , договір укладений між близькими особами, договір є безоплатним, після укладення договору дарування ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі до дня смерті. Дії сторін під час укладення вказаного правочину були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру з метою приховання належного боржнику нерухомого майна від наступного звернення стягнення на нього.

У зв`язку з наведеним, позивачка просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , недійсним.

Рішенням Снятинського районного суду від 28 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 08 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 908 грн.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Петричка О. Є. на зазначене рішення подав апеляційну скаргу, в якій посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд при розподілі судових витрат відійшов від принципу пропорційності, адже при пред`явленні позову до кількох відповідачів судовий збір стягується окремо з кожного відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позов було заявлено до двох відповідачів, крім того, ухвалою від 13 вересня 2022 року судом залучено співвідповідачку ОСОБА_4 , а тому судовий збір підлягав стягненню пропорційно з усіх відповідачів.

Судом порушено вимоги частини першої статті 51 ЦПК України, оскільки залучено співвідповідачку ОСОБА_4 за власною ініціативою, без клопотання позивачки чи її представника, що чинним законодавством не передбачено.

Крім того, судом порушено строк проведення підготовчого провадження, визначений частиною третьою статті 189 ЦПК України, оскільки провадження у справі відкрито 15 березня 2021 року, а підготовче засідання закрито 06 грудня 2022 року.

Також представник апелянта вважає, що позивачем не доведено, що при укладенні оспорюваного договору дарування квартири відповідачі діяли без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на перехід права власності на нерухоме майно з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань.

Стверджує, що вказаний договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Договір укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, зареєстрований у встановленому порядку і обдаровувана прийняла дар, а тому стала власником майна. Сторонами дотримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, договір підписано сторонами за доброю волею. Позивачкою не доведено, що оспорюваним правочином порушено її права та інтереси, а тому визнання правочину недійсним, як спосіб захисту, не міг бути застосований.

З наведених мотивів представник апелянта просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не скористалися.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка по справі ОСОБА_3 померла. Згідно наданої на вимогу суду інформації державної нотаріальної контори та Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області повідомлено, що після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заведена, на час смерті за адресою, де остання проживала, була зареєстрована її дочка. ОСОБА_1 , однак інформація щодо прийняття нею спадщини відсутня. Представник ОСОБА_1 на запитання суду підтвердив, що його довірителька не прийняла спадщину після смерті матері.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року Заболотівську селищну раду Коломийського району Івано-Франківської області залучено до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_3 .

У засіданні апеляційного суду представник апелянтки вимоги скарги підтримав, просив її задоволити.

Представник позивача скаргу заперечив, просив відхилити за безпідставністю.

Відповідачка ОСОБА_4 та представник Заболотівської селищної ради у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленні про час та день розгляду справи.

Суд першої інстанції встановив, що згідно рішення Снятинського районного суду у цивільній справі № 351/967/20 від 01 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість згідно розписки в сумі 150 250 грн та 1525 грн судових витрат.

18 серпня 2020 року Снятинським районним судом на підставі вказаного судового рішення видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості згідно розписки в сумі 150 250 грн та 1525 грн судових витрат.

04 вересня 2020 року старшим державним виконавцем Снятинського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіональоного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа.

Того ж дня, 04 вересня 2020 року ОСОБА_3 Снятинським районним відділом ДВС направлено для відома та виконання постанову про відкриття виконавчого провадження.

Постановою Снятинського районного відділу ДВС Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 06 листопада 2020 року накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_3 : все рухоме і нерухоме майно.

Згідно акта державного виконавця Снятинського районного ВДВС від 28 жовтня 2020 року, складеного за адресою: АДРЕСА_1 , під час проведення виконавчої дії ОСОБА_3 повідомила, що коштів для повернення боргу не має, планує в майбутньому виїхати за кордон на постійне місце проживання до доньки, яка на даний час проживає в Греції. Також, повідомила, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 була подарована доньці 08 липня 2020 року.

Відповідно до договору дарування квартири від 08 липня 2020 року ОСОБА_3 подаровано, а ОСОБА_1 прийнято у дар квартиру АДРЕСА_2 .

28 грудня 2020 року на заяву ОСОБА_2 Снятинським відділенням поліції Косівського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області направлено відповідь, згідно якої її повідомлено про те, що працівниками Снятинського ВП розглянуто її звернення, яке зареєстроване в Журналі єдиного обліку Снятинського ВП від 07 грудня 2020 року за № 4318. За результатами перевірки зазначені факти, з приводу протиправного заволодіння, шляхом обману ОСОБА_3 грошовими коштами в розмірі 5000 грн не містять достатніх підстав для внесення інформації до ЄРДР, що передбачено КПК України, перевірку завершено та здійснено із законом України «Про звернення громадян». Зі змісту звернення ОСОБА_2 вбачаються цивільно-правові відносини.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 відповідачка ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 серпня 2022 року за ОСОБА_4 18 грудня 2020 року зареєстровано право приватної власності на спірну квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2020 року.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з частинами 2, 3, 6 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

За змістом статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами 1-6 статті 203 ЦК України, для чинності правочину останній повинен відповідати таким загальним вимогам: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язані повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Верховний Суд неодноразово формулював висновок про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при укладенні спірного правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 08 липня 2020 року, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії були вчинені з метою створення умов, при яких виконати судове рішення у справі № 351/967/20 про стягнення боргу у сумі 150 250 грн буде неможливо. Спірний договір дарування вчинений одразу після ухвалення рішення суду, укладений між близькими особами, безоплатно. Крім того, після укладення договору дарування ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі до дня смерті. Вказані обставини суд обґрунтовано розцінив, як фіктивність укладеного договору дарування, що має наслідком визнання його недійсним.

Твердження апелянта щодо неправильної оцінки судом обставин щодо укладення договору безпідставні, так як останнім не спростовано, що в силу послідовності дій відповідачки щодо швидкого дарування квартири одразу після рішення суду не викликані іншими обставинами, аніж уникнення відповідальності за рішенням суду. Саме дотримання письмової форми укладення, нотаріальне посвідчення, тобто формально правильна юридична поведінка, на чому наголошує апелянт, не є доказом правомірності правочину.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки не призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петрички Олександра Євгеновича залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду від 28 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач Л. В. Василишин

Судді: О. О. Томин

І. О. Максюта