КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №760/8128/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Невідомої Т.О.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Оксюти Т.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про вселення в квартиру та зобов`язання не чинити перешкоди, -

встановив:

У квітні 2021 року до суду звернулась ОСОБА_2 з позовом про вселення у квартиру та зобов`язання не чинити перешкоди.

Позовні вимоги мотивує тим, що позивачка на підставі договору дарування частки квартири є власником 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 .

Співвласником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , який на теперішній час проживає у вказаній квартирі.

Зазначає, що вказана квартира належить на праві спільної часткової власності позивачці та ОСОБА_1 .

Вказує, що після набуття позивачкою у власність 3/4 частки спірної квартири, вона виявила бажання вселитись у квартиру, проте відповідач чинить перешкоди. Позивачка неодноразово намагалась вселитись, а саме 19 вересня 2019 року, 01 жовтня 2019 року, 23 жовтня 2019 року, проте відповідач не надає ключі від вхідних дверей та чинить перешкоди у вселенні позивачки.

За вказаним фактом позивачка звернулась до поліції із відповідною заявою. Згідно довідки від 25 грудня 2020 року за фактом виклику поліції встановлено наявність цивільно-правових відносин.

Зазначає, що попередньому власнику частини спірної квартири - ОСОБА_5 , який подарував позивачці частину квартири, відповідач також чинив перешкоди у вселенні до квартири. Протиправність дій відповідача встановлена рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року у справі №760/7230/16-ц, яким задоволено позов ОСОБА_5 про вселення до квартири АДРЕСА_1 . Проте відповідач не виконував вказане рішення суду.

Мотивуючи наведеним, просить суд:

- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ;

- вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 надати ключ від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 ;

- стягнути судові витрати.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення у зазначену квартиру.

Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 909,00 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем неодноразово зверталась увага на те, що брат відповідача та справжній власник 3/4 частки спірної квартири - ОСОБА_3 зник безвісти ще у 2009 року. У 2015 році під час перебування відповідача на бойових діях у зоні антитерористичної операції невідомі раніше адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набули права власності на спірну частку квартири за договором дарування від 27 лютого 2015 року, вчиненим нібито ОСОБА_3 , який на той час вже шість років як був зниклий безвісти.

У подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подарували спірну частину квартири ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 в свою чергу подарував спірну частку квартири ОСОБА_2 .

Стверджує, що всі вищевказані договори дарування є недійсними на підставі частини 3 статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що договір дарування, на підставі якого позивачка стала власницею 3/4 частки квартири, оскаржувався скаржником у апеляційному суді.

Звертає увагу, що суд першої інстанції зробив висновок, що ОСОБА_2 належить 3/4 частки або 75% площі квартири, ОСОБА_3 - 1/2 частки або 50% площі квартири, ОСОБА_1 1/16 частки або 6,25% від площі квартири, ОСОБА_3 1/4 частки або 25% від площі квартири, ОСОБА_4 3/16 частки або 18,75% площі квартири. Таким чином за таким розрахунком співвласникам належить в тих чи інших долях 175% від площі квартири, що математично не можливо.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

22 серпня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення адвоката Маншиліної К.О., яка діє в інтересах ОСОБА_2 .

Зазначає, що правовий порядок визнання особи безвісно відсутнім регулюється ЦК України. Особа визнається безвісно відсутньою в порядку окремого провадження на підставі рішення суду.

Вказує, що відповідач на підтвердження тверджень апеляційної скарги не надає жодного рішення суду, ані про визнання особи безвісно відсутньою, ані про визнання договору дарування недійсним.

Стверджує, що ОСОБА_3 не є безвісно відсутнім, навпаки, цей громадяни проживає у місті Києві, станом на момент відчуження своєї частки перебував при ясній пам`яті та усвідомлював значення своїх дій, міг керувати ними.

Зазначає, що вказана особа неодноразово притягалась судами до адміністративної відповідальності, також було відкрито виконавчі провадження.

Щодо тверджень відповідача про оскарження договору дарування від 17 вересня 2019 року вказує, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала.

Зазначає, що презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин уважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, зміни або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Щодо тверджень відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано, що окрім відповідача співвласником спірної квартири також є колишня дружина відповідача - ОСОБА_4 , якій належить 3/16 частини квартири, вказує, що із рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року убачається, що ОСОБА_1 позбавлений батьківських прав відносно своєї доньки, установлено, що його колишня дружина померла.

Вказує, що подана апеляційна скарга фактично зводиться до не згоди із ухваленим судовим рішенням.

31 серпня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 .

Вказує, що інформація про розгляд судових проваджень щодо фізичних осіб наявна в публічному доступі на сайті Судової влади України. Разом з цим, збіг інформації про прізвище ім`я та по-батькові особи, щодо якої розглядаються ті чи інші судові провадження, не може виступати належним та допустимим доказом того, що мова йде про третю особу у цій справі - ОСОБА_3 , який є безвісти зниклим братом відповідача.

Щодо наявності виконавчих проваджень вказує, що твердження позивачки є хибними, оскільки персональні дані боржників, а саме - дата народження, відрізняються від дати народження ОСОБА_3 , який є третьою особою у цій справі.

Вказує, що в рішенні Солом`янського районного суду міста Києва, на яке посилається позивачка, мова йде про колишню дружину скаржника - ОСОБА_8 .. Колишня дружина скаржника - ОСОБА_4 , яка є третьою особою у цій справі, подавала пояснення в суд першої інстанції.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник позивачки - Маншиліна К.О. подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції вказав, що на час прийняття рішення у цій справі договір дарування частки квартири від 17 вересня 2019 року, серія та номер 1106, зареєстрований приватним нотаріусом КМНО Бровченко М.О., за яким ОСОБА_2 набула у власність 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , є чинним.

Суд вказав, що відповідач неправомірно чинить перешкоди позивачу у користуванні 3/4 частиною спірної квартири, а тому зробив висновок, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення її до квартири та зобов`язання відповідача передати ключі позивачу від вхідних дверей спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Установлено, що згідно договору дарування частини квартири від 17 вересня 2019 року ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар належні дарувальнику на праві приватної власності 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 (а.с. 8).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 3/4 квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с. 9).

26 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Солом`янського управління поліції ГУ НП у м. Києві за фактом чинення перешкод у користуванні квартирою (а.с. 10-11).

Згідно довідки по факту виклику патрульної поліції 20 грудня 2020 року по спецлінії "102" надійшло повідомлення про те, що за адресою АДРЕСА_2 конфлікт. В ході подальшого відпрацювання цього повідомлення до працівників поліції звернулась гр. ОСОБА_2 , яка повідомила, що в неї виник конфлікт із співвласником квартири (а.с. 21).

Згідно даних свідоцтва про право власності на житло від 15 липня 1993 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_10 та ОСОБА_3 (а.с. 76-77).

З даних відповіді КП Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" №062/14-4823 від 17 червня 2022 року убачається, що згідно з даними реєстрових книг КП Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_3 1/2 частки на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 липня 1993 року; ОСОБА_1 1/16 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 14 лютого 2007 року; ОСОБА_3 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 14 лютого 2007 року; ОСОБА_4 3/16 частини на підставі договору дарування, посвідченого 01 листопада 2007 року (а.с. 69).

Згідно даних свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 лютого 2007 року спадкоємцем 1/2 частки майна, 1/4 частини квартири ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її син ОСОБА_3 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій. На 1/2 частину спадкового майна (1/4 частину квартири) видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я сина померлої ОСОБА_1 (а.с. 74).

Згідно даних свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 лютого 2007 року спадкоємцем 1/2 частки майна, 1/4 частини квартири ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її син ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій. На 1/2 частину спадкового майна (1/4 частину квартири) видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я сина померлої ОСОБА_3 (а.с. 75).

Згідно даних договору дарування 3/16 частин квартири від 01 листопада 2007 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Колесниченко М.О., ОСОБА_1 передав у власність (подарував), а ОСОБА_4 прийняла у власність 3/16 частин квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 42, 72).

За правилами частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Законодавець у частині 1 статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захисту підлягає немайнове або майнове право, свобода чи законний інтерес, яке порушене, невизнане або оспорюється.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право особи на ефективний засіб юридичного захисту, що приводить до реального поновлення порушеного права(забезпечує припинення його невизнання чи оспорювання) або припиняє неможливість задоволення інтересу, а у випадку неможливості вказаного - забезпечує отримання відповідного відшкодування. Ефективний спосіб захисту спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 13 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як передбачено статтею 358 ЦК України, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Отже, усі співвласники квартири мають рівні права на користування і володіння, тобто вселення інших осіб має відбувались за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (статті 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

На підтвердження позовних вимог, позивачкою надано договір дарування квартири, згідно даних якого позивачка є власницею 3/4 частки квартири, а також копії матеріалів із Солом`янського ГУ НП в м. Києві, згідно яких між позивачкою та відповідачем має місце конфлікт через користування квартирою.

Відповідно до частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зміст вказаної презумпції полягає у тому, що усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати їх прав і перешкоджати здійсненню їх обов`язків. Разом із тим, вказана презумпція може бути спростована у судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те що договір дарування, на підставі якого позивачка є власницею частки квартири, є недійсним, відхиляються колегією суддів, оскільки матеріали справи не містять доказів, що цей договір оспорений, в установленому законом порядку визнаний недійсним тощо.

Доводи скаржника про те, що справжній власник 3/4 частки спірної квартири - ОСОБА_3 зник безвісти у 2009 року, відтак не міг вчиняти договір дарування, відхиляються колегією суддів, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 06 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

Т.О. Невідома