Справа № 461/6507/22 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/1461/23 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Зубачик Н.Б. від 20 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації м. Львова про визначення місця проживання дітей, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації м.Львова про визначення місця проживання дітей - відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задоволити.

Зазначає, що у даній справі, відповідачка не довела та суд першої інстанції не встановив існування ключових випадків, за яких неможливо було б визначити місце проживання дітей з батьком ОСОБА_1 . Судом першої інстанції не встановлено, що батько дітей веде себе аморально та своєю поведінкою може зашкодити розвитку дітей. Просить суд врахувати інтереси дітей, які проживають в атмосфері любові, турботи, захисту. Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їхнє здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати. Стверджує, що він забезпечений належними умовами проживання та забезпечує належні умови життя своїх дітей, піклується про фізичний та духовний розвиток, задовольняє їх побутові потреби. Зазначає, що між ним та відповідачкою часто виникають суперечки щодо місця проживання дітей. Вважає, що помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у позові у зв`язку із недоведеністю позивачем наявності спору між сторонами щодо місця проживання дітей.

В судове засідання представник третьої особи не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності їх представника, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання апеляційної скарги, відповідачки - в заперечення скарги, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, усних пояснень учасників справи у суді апеляційної інстанції - колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.51 Конституції України, 3,9,18 Конвенції про права дитини, 56, 141,157,160,161 СК України, 4, 12, 13, 76-82, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України та відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2008 року. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 18.02.2015 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . Як вбачається з висновку №260001-вих-17271 від 14.02.2023, орган опіки та піклування Сихівської районної державної адміністрації Львівської міської ради дійшов висновку про недоцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з одним із батьків, оскільки місце проживання дітей фактично визначено між батьками. Суд прийшов до висновку про те, що в ході судового розгляду встановлено, що діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають разом із батьком з 2015 року, а відповідач в судовому засіданні повідомила, що не заперечує щодо проживання дітей разом із батьком ОСОБА_1 , що свідчить про те, що між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо місця проживання дітей. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дітей з батьком.

Колегія суддів вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації м. Львова, в якому просив:

- визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 покликався на те, що він перебував із відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 25.07.2008. У шлюбі у них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 18.02.2015 шлюб між сторонами розірваний. Позивач зазначив, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з ним, з відповідачем спілкуються не часто та не мають бажання проживати з матір`ю. Позивач стверджує, що він забезпечений належними умовами проживання та забезпечує належні умови життя своїх дітей, піклується про фізичний та духовний розвиток, задовольняє їх побутові потреби. Позивач зазначив, що між ним та відповідачем часто виникають суперечки щодо місця проживання дітей, відтак просить позов задоволити та визначити місце проживання дітей разом з ним.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин четвертої статті 29 ЦК України , місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2008 року.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 18.02.2015 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.9-10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.11).

Як вбачається з висновку №260001-вих-17271 від 14.02.2023, орган опіки та піклування Сихівської районної державної адміністрації Львівської міської ради дійшов висновку про недоцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з одним із батьків, оскільки місце проживання дітей фактично визначено між батьками (а.с.39).

В ході судового розгляду в суді першої інстанції встановлено, що діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають разом із батьком з 2015 року, а відповідачка в судовому засіданні повідомила, що не заперечує щодо проживання дітей разом із батьком ОСОБА_1 .

Також, із договору між батьками про проживання, виховання дітей від 27.01.2015 року вбачається, що батьки визначили місце проживання дітей разом з батьком.

Окрім цього, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідачка додатково вказала на те, що діти живуть з позивачем з 2015 року та вона не хоче щоб діти проживали разом з нею і спору з цього приводу між ними не виникає. Аналогічно не навів і позивач обґрунтованих доводів про те, що відповідачка заперечує визначення місця проживання дітей саме з ним.

Обоє сторін в судовому засіданні фактично визнали, що між ними існує спір щодо визначення порядку виховання дітей, визначення зустрічей матері з дітьми, періодів, часу побачень, тощо. Проте, слід вказати, що позовні вимоги цих спірних питань, що виникають між сторонами не стосуються, а суд не вправі вирішувати такий спір стосовно порядку та способу участі матері у вихованні дітей та спілкуванні з ними у справі про визначення місця проживання дітей.

Окрім цього, слід звернути увагу на те, що дитина сторін ОСОБА_4 під час розгляду справи у суді першої інстанції досягла чотирнадцятирічного віку, відтак відповідно згідно ч. 3 ст. 160 СК України, вона вправі визначити своє місце проживання самостійно.

Враховуючи вказане, а саме відсутність спору між батьками стосовно визначення місця проживання дітей суд не вправі був у відповідності до вимог с. 161 СК України задовольнити позовні вимоги. Тому, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2023 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра