ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1462/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/3646/22 Категорія: 307000000 Пироженко С.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Дубинський Віктор Михайлович;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним частини свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом у якому просила визнати за відповідачем ОСОБА_2 недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом в розміру недійсності на 1/3 частини земельної ділянки розташованої в АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/3 частину земельної ділянки, а за відповідачем визнати право власності на 2/3 частини земельної ділянки розташованої в АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Позивачу на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2021 року належить 1/3 частина даного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, а відповідачу ОСОБА_2 належить 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та земельна ділянка, на якій вони розташовані на підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом.

Вказане нерухоме майно вони успадкували після смерті ОСОБА_3 .

Вважає, що оскільки їй належить 1/3 частина даного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, то вона має право на 1/3 частину даної земельної ділянки в силу вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що у зазначених спірних правовідносинах визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним є неналежним способом захисту прав, а обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2023 року повністю і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину не відповідає положенням ст. 1301 ЦК України, згідно якого свідоцтво про право на спадщину може визнаватися недійсним лише в цілому є помилковим та не відповідає обставинам справи.

Скаржник вказує, що дана справа та постанова Верховного Суду на яку посилається суд першої інстанції, зовсім різні за своєю природою, різні за предметом, підставою позову та є різними за позовними вимогами.

В апеляційній скарзі не заперечується, що позивач не зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину земельної ділянки, разом з тим зазначається, що це право позивача вибору способу захисту своїх інтересів.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Дубинського В.М., який підтримав вимоги апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам.

При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 від 04 червня 2021 року (а.с.8).

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало останньому на підставі договору про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності від 27 лютого 2018 року та на підставі наказу про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд на території міста Черкаси, виданого Черкаською міською радою Департаментом архітектури та містобудування від 12 березня 2018 року (а.с.102, 103).

За життя ОСОБА_3 склав Заповіт від 28 травня 2021 року, за яким 1/3 частку від належного йому житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_1 (а.с.98).

З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса звернулися ОСОБА_1 та його син ОСОБА_2 (а.с.104).

14 грудня 2021 року ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с.105).

ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2021 року на 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 та Свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2021 року на земельну ділянку площею 0,0669 га, кадастровий номер :04:008:0115, розташованої в АДРЕСА_1 . (а.с.106).

Зазначені обставини підтверджуються копією спадкової справи № 221/2021 після смерті ОСОБА_3 , надісланої до суду нотаріусом згідно ухвали суду про витребування доказів від 05 червня 2023 року (а.с.93-107).

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 вказує, що оскільки їй належить 1/3 частина вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, то вона має право на 1/3 частину даної земельної ділянки в силу вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, яку відповідач за нею не визнає.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

В свою чергу, здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 678/326/17.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За приписами процесуального законодавства позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, до яких пред`явлено матеріально-правову вимогу.

Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 463/1540/14-ц (провадження № 61-5735св19) зроблено висновок, що «заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що свідоцтво про право на спадщину може визнаватися недійсним лише в цілому, та зазначаючи, що позивач повинна була звернутися до нотаріуса у відповідності до ст. 1300 ЦК України для внесення змін у свідоцтво про право на спадщину, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Тобто, передбачений статтею 1300 ЦК України порядок внесення зміни до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців та такі зміни можуть бути внесені, коли між спадкоємцями відсутній спір щодо внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись в суд позивач зазначає, що відповідач не визнає на нею право на 1/3 земельної ділянки на якій знаходиться частина її успадкованого будинку, а тому позивач звернулася за захистом своїх прав в судовому порядку, на що суд першої інстанції уваги не звернув та не надав належної правової оцінки даному факту.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Згідно з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, в статті 1301 ЦК України, як на підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано тільки відсутність права спадкування у особи, на ім`я якої вона була видана. Це має місце, зокрема, в разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави набути право на спадкування зміст, спорідненість, заповіт; в разі, коли спадкоємець, оголошений в судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасовано.

Крім цього, як зазначено в абз. 3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначений документ може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права успадковувати, а й на інших підставах. Ними можуть бути: визнання недійсним заповіту або відмова від спадщини, визнання недійсним шлюбу, порушення прав інших осіб.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17, суд дійшов до висновку, про те, що порушення прав інших зацікавлених осіб у зв`язку з видачею свідоцтва є самостійною підставою для визнання такого свідоцтва недійсним.

Разом з тим, зі змісту абз. 5 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», можна зробити висновок, що в разі порушення права спадкоємців на частку у спадщині, суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва тільки в тій частині, в якій це право порушено, а не про визнання недійсним його в цілому.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, про неможливість визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З матеріалів справи вбачається, що 14.12.2021 року ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

112.2021 року ОСОБА_2 видані свідоцтва про право власності на спадщину за законом на 2/3 частини житлового будинку житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0669 га, кадастровий номер :04:008:0115, розташованої в АДРЕСА_1 . (а.с.106), передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/, що належала померлому ОСОБА_3 .

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року, чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

Принцип «superficies solo cedit» має застосовуватися і у спадкових правовідносинах. Тобто, успадковуючи об`єкт нерухомості, у набувача (спадкоємця) повинно одночасно виникати право власності на земельну ділянку, де розташована така нерухомість. Відповідний порядок спадкування закріплений в ч. 2 ст. 1225 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» правило статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Отже, стаття 1225 ЦК України визначає особливості спадкування прав на земельну ділянку. Основним її змістом є те, що спадкування земельних ділянок здійснюється на загальних підставах. Це означає, з однієї сторони, поширення на цей вид майна загальних засад і правил, що регулюють умови і порядок спадкування, а з іншої відсутність спеціальних дозволів органів державної влади та місцевого самоврядування на одержання земельних ділянок у спадщину.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) вказано, що підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташованій на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи попереднього власника земельної ділянки.

В оцінці положень статті 120 ЗК України Верховний Суд України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 дійшов висновку про те, що зазначена норма визначає особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, який також пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Стаття 120 ЗК України визначає особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруди, які розміщені на ній, і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок про те, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Проаналізувавши встановлені обставини справи, врахувавши цільове призначення спірної земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на праві власності, а також волю спадкодавця, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог позивача, оскільки на спірній земельній ділянці за адресою:АДРЕСА_1 , знаходиться 1/3 частина її житлового будинку успадкована від спадкодавця ОСОБА_3 , а відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку позивача, та не визнання її відповідачем свідчить про порушення права власності ОСОБА_1 .

Таким чином, із матеріалів апеляційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є обґрунтованою і наведені в ній доводи дають підстави для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з`ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 13 статі 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду із позовною заявою та апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатила 19 032,85, а тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 19 032,85 грн. (за подання позовної заяви та апеляційної скарги).

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2023 року скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2021 року зареєстроване в реєстрі за № 1122 видане державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати недійсним в частині 1/3 частини земельної ділянки розташованої у АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:008:0115.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини земельної ділянки розташованої в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини земельної ділянки розташованої в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 19 032,85.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 07 грудня 2023 року.

Судді