Справа № 307/5386/23
Провадження № 2-з/307/16/23
УХВАЛА
про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову
04 грудня 2023 року м. Тячів
Тячівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді Бряник М.М.,
за участю секретаря судового засідання Немеш Д.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тячів заяву позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подану в їх інтересах представником, адвокатом Марич Іваном Юрійовичем про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про застосування наслідків визнання правочину недійсним,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інтереси яких представляє адвокат Марич Іван Юрійович звернулися в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 про застосування наслідків визнання правочину недійсним.
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 24.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 10 год. 30 хв. 16.01.2024 р.
4.12.2023 року представник позивачів, адвокат Марич Іван Юрійович, подав до суду заяву про забезпечення позову.
Заяву про забезпечення позову мотивовано тим, що відповідачка ніде не працює, доходів не має, майно, яке їй належить у порядку спадкування (житловий будинок, земельні ділянки) у державному реєстрі нерухомого майна за нею не зареєстроване. Разом з тим, таке майно може бути зареєстроване за нею нотаріусом як успадковане у будь-який час та відчужене з наміром уникнути звернення стягнення на успадковане нею нерухоме майно, тобто вчиняє дії, які унеможливлять у майбутньому стягнути борг за рахунок реалізації виконавчою службою її нерухомого майна.
За таких обставин представник позивачів в заяві зазначає, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам позивачів на повернення грошей, в тому числі за рахунок продажу майна боржника і може суттєво ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення, перешкодити реальному та ефективному виконанню судового рішення.
Посилаючись на положення ч.4 ст. 150, ч.1 ст. 154 та ч.ч. 4 - 7 ст. 154 ЦПК України, просить заборонити відповідачці ОСОБА_3 , відчужувати нерухоме майно.
Згідноч.1 ст.153 ЦПК України, заяву про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.
У зв`язку розглядом заяви у відсутності сторін, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Згідно з п.10 ці заходи мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
З аналізу вказаної норми слідує, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Суд зауважує, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Отже, при поданні заяви про забезпечення позову недостатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо позивач не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.
Крім цього, слід зазначити, що п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачається, що позов забезпечується, забороною вчиняти певні дії.
Тобто законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна, суд може заборонити відчуження лише того майна, що належать відповідачам. Вирішуючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, суд має перевірити, яке конкретно майно відповідачеві і де вони знаходяться.
Саме з цією метою положеннями ч.1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Таким чином, законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову, у тому числі яке саме нерухоме майно, позивач просить заборонити відчужувати відповідачу.
З заявлених у заяві про забезпечення позову вимог, представник позивачів просить заборонити відповідачу відчужувати нерухоме майно, однак не надає відомостей яке саме майно слід заборонити відчужувати та про наявність у відповідача такого майна. При цьому посилання позивачів на майно, яке відповідачем ще не успадковано, є передчасним.
Відсутність цих відомостей, не дає суду змоги визначити співмірність засобів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.
Крім цього, в заяві про забезпечення позову, в порушення вимог ч.1 ст.151 ЦПК України, не зазначено пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення.
Зустрічне забезпечення це по суті гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів. Згідно з ч. 1 ст. 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
При цьому у принципі 7 доповіді Асоціації міжнародного права «Про забезпечувальні і запобіжні заходи в міжнародному цивільному процесі», ILA,1996) зазначається, що суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті застосування забезпечувальних заходів.
Статтею 9 Конституції України регламентовано, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» суд зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.
Крім того, у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
Оскільки, судом об`єктивно встановлено, що між сторонами у справі дійсно виник цивільно-правовий спір, проте не було надано до суду належних та допустимих доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, та що вказаний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачами вимогами, суд вважає заяву позивачів в інтересах яких діє представник ОСОБА_4 про забезпечення позову необгрунтованою.
Керуючись ст. ст. 151, 153, 260, 353 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні заяви позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поданої в їх інтересах представником, адвокатом Марич Іваном Юрійовичем про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про застосування наслідків визнання правочину недійсним - відмовити.
Копію ухвали надіслати учасникам цивільної справи.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий М.М. Бряник