ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2016/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/3206/22 Категорія: 305000000 Піньковський Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Новіков О.М.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03.10.2023 (повний текст складено 03.10.2023, суддя в суді першої інстанції Піньковський Р.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про відшкодування шкоди, завданої державним виконавцем,

в с т а н о в и в :

у серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути за рахунок державного бюджету на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10618 грн. і моральної шкоди 10618 грн.; призначити експертизу для визначення фізичного зносу його майна; накласти арешт на гроші у банківських рахунках відповідача; судові витрати за розгляд справи покласти на відповідача.

Позов обґрунтований тим, що державний виконавець 19.05.2021 виніс постанову про арешт його рухомого та нерухомого майна, поклавши в основу викривлену інформацію щодо його правового і технічного стану. Його заява про зняття арешту від 02.06.2021 так і не розглянута і, навіть після вирішення стягнення боргу в повному обсязі у грошовій формі, державний виконавець продовжує ухилятися від зняття арешту і знущається над ним за власними правилами, прикриваючись виконанням вимог ЗУ «Про виконавче провадження». Неправильне сприйняття виконавчою службою предмета арешту майна зачіпає його природу, позбавляє його житлових прав, суттєво погіршує його і без того убогий майновий стан, знижує придатність до цільового призначення, втрату часу і невиправданих витрат. Вчинені дії нанесли йому за минулий рік матеріальну шкоду у виді збільшеного фізичного зносу майна до 10 відсотків від його ринкової вартості у сумі 106180 грн., що становить 10618 грн. матеріальної шкоди.

Додатково він зазнав моральну шкоду пов`язану з позбавленням майна під час арешту та порушені його нормальні життєві зв`язки та інші негативні наслідки морального характеру, які він оцінює в розмірі матеріальної шкоди або 10618,00 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03.10.2023 у задоволенні позовних вимог у справі відмовлено. Суд зазначив, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем йому завдано матеріальної та моральної шкоди.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач 31.10.2023 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення у справі скасувати, а справу передати на розгляд іншому суду; постановити окрему ухвалу про корупційні діяння Відділу ДВС у місті Умані і Уманського міськрайонного суду у справі 705/3206/22-2/795/748/23; судовий збір стягнути з відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відділ ДВС відкрив щодо ОСОБА_1 виконавче провадження 65480922 від 19.05.2021 на підставі виконавчого листа Уманського міськрайонного суду по справі 705/1087/21 (суддя Єщенко О.І.) про адміністративне правопорушення, вчинене особою с. Піківець в нетверезому стані, що не відповідає його справі 705/1087/20 (суддя Гудзенко В.Л.) про стягнення 320 т. грн. збитків. Вважає, що здійснено фальшиве виконавче провадження 65480922 від 19.05.2021 до його закінчення постановою Верховного Суду від 31.05.2023, а тому рішення ВДВС незаконні, як арешт майна, відрахування грошей. Використання сплячих грошей після зупинення виконавчих дій та інше. Ці факти Відділ ДВС і Уманський суд намагаються приховати, діють в спільних інтересах, що мають певні ознаки корупції, а для нього додають і судові страждання. Його позов суд сприймає як виправдовування.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. У даному випадку предметом спору є вимоги про стягнення 107200,00 грн.За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд призначити у справі експертизу для визначення фізичного зносу його майна, однак в ході судового розгляду вказане клопотання пере судом першої інстанції не підтримував , до суду апеляційної інстанції з відповідним клопотанням не звертався.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути за рахунок державного бюджету на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10618 грн. і моральної шкоди 10618 грн.; призначити експертизу для визначення фізичного знову його майна; накласти арешт на гроші у банківських рахунках відповідача; судові витрати за розгляд справи покласти на відповідача.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує про те, що відповідачем йому завдана матеріальна та моральна шкода, внаслідок дій працівників виконавчої служби накладення арешту на належне йому майно.

На підтвердження позовних вимог позивач додав копію постанови державного виконавця про арешт майна боржника від 19.05.2021 та повідомлення начальника відділу з питань відрахувань з пенсій Управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ в Черкаській області від 22.06.2021 про те, що на підставі постанов державного виконавця Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ВП №65480922 та ВП №65480384 від 16.06.2021, з його пенсії будуть провадитися відрахування в розмірі 20 відсотків щомісячно до повного погашення боргів в сумі 354390,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у старшого державного виконавця Кравченко М.В. перебуває виконавче провадження №65480922 з примусового виконання виконавчого листа виданого 18.05.2021 Уманським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заподіяних збитків в сумі 320400,00 грн.

19.05.2021 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав, згідно якої встановлено, що боржнику ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/6 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

19.05.2021 з метою забезпечення виконання виконавчого документу винесено постанову про арешт майна боржника та зареєстровані обтяження №42023390 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Копія постанови про арешт майна боржника направлена сторонам виконавчого провадження.

Державним виконавцем встановлено, що боржник ОСОБА_1 отримує пенсію, транспортні засоби за боржником не зареєстровані. Інформація щодо джерел отримання доходів в ДРФО відсутня.

16.06.2021 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника та копію вказаної постанови направлено для виконання.

Ухвалою Верховного Суду від 01.06.2021 відкрито касаційне провадження та зупинено виконання рішення Уманського міськрайонного суду від 17.02.2021 до закінчення перегляду в касаційному порядку.

30.06.2021 виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій, копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження також зупинено проведення стягнення коштів з пенсії боржника.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 24.06.2022 за результатом розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову Уманського ВДВС ЦМУ МЮ (м. Умані) про арешт майна у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

03.10.2023 листом ВДВС у місті Умані Уманського району Черкаської області за №69089 суду повідомлено, зокрема, про те, що 14.06.2023 на адресу відділу надійшла заява-оповіщення від ОСОБА_1 з додатком постановою Верховного Суду від 31.05.2023 про скасування рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області у справі по розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.02.2021 та постанови Черкаського апеляційного суду від 27.04.2021. 15.06.2023 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 65480922 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 18.05.2021 Уманським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заподіяних збитків в сумі 320400,00 грн. у відповідності до п. 5 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таку правову регламентацію.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами права визначено способи захисту прав та інтересів і цей перелік не є вичерпним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням викладеного вище, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Пунктом 6 вказаної постанови Пленуму ВСУ визначено, що, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст.1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні ст.ст.1167, 1174 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження», визначено органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень, зокрема, згідно частини першої вказаної статті, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», визначено обов`язки державного виконавця, зокрема, те, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 вказував, що відповідачем йому завдана матеріальна та моральна шкода, внаслідок накладення арешту на належне йому майно.

Проте, з огляду викладені норми права на державний виконавець, отримавши заяву про примусове виконання рішення суду, яке набрало законної сили, діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Конституції України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність завдання відповідачем матеріальної та моральної шкоди позивачу внаслідок накладення арешту на майно боржника позивача у справі ОСОБА_1 . Сам факт незгоди позивача з такими діями державного виконавця не може бути підтвердженням завдання йому будь якої шкоди.

Судом врахована відсутність будь-яких судових рішень про визнання неправомірними рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, що були пов`язані, зокрема, й з накладенням арешту на майно позивача.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 просив призначити експертизу для визначення фізичного зносу майна. Проте в суді першої інстанції позивач своє клопотання не підтримав, питання, які слід поставити на вирішення експерта, експертну установу, якій слід передати для проведення експертизи, суду не надав. Натомість заявою від 29.09.2023 ОСОБА_1 просив проводити розгляд даної справи у його відсутність (а.с.33). В цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається, оскільки про це не йдеться в апеляційній скарзі, відтак це питання не є предметом апеляційного оскарження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про здійснення фальшивого виконавчого провадження 65480922, оскільки у виконавчому листі вказано номер не тієї справи. Проте у позовній заяві на ці факти позивач не вказував і вони не були предметом судового розгляду судом першої інстанції, тому вони апеляційним судом до уваги не приймаються з огляду на положення ч.ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, скаржником не надано доказів на обґрунтування таких посилань в апеляційній скарзі з обґрунтуванням неможливості їх надання суду першої інстанції, що унеможливлює їх перевірку.

Вимоги апеляційної скарги ухвалити окрему ухвалу відносно відповідача та суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє через відсутність підстав, передбачених ст. 262 ЦПК України, оскільки такі не були встановлені під час розгляду справи, а зводяться до незгоди позивача з прийнятим рішенням державним виконавцем та ухваленим судовим рішенням.

Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, апеляційна скарга позивача не містить.

Зважаючи на наявні у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в підтвердження своїх вимог.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03.10.2023 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Так як скаржника звільнено від сплати судового збору згідно положень п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» як особу з інвалідністю І групи, витрати по сплаті судового збору за розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції слід віднести на рахунок державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03.10.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про відшкодування шкоди, завданої державним виконавцем залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції віднести на рахунок державного бюджету.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 13.12.2023.

Суддя-доповідач

Судді