ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2019/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4761/23 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідачаНовікова О. М.,
суддів:Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,
за участю секретаряШирокової Г.К.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ блокованого будинку,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є співвласником частини будинку по Договору дарування від 27.05.1994, який складається із трьох зблокованих будинків садибного типу за однією адресою. Це підтверджується їхньою реєстрацією по АДРЕСА_1 і частками власників визначених у кожному зблокованому будинку, а не до єдиного умовного. Так персональна спільна часткова власність по власному будинку ОСОБА_2 і ОСОБА_3 складає відповідно 233/1000 і 1/10. Але відповідачі не погоджуються і поширюють свою конкретну спільну часткову власність на інші два сблокованих будинків без будь-яких правових підстав. В той же час його будинок відокремлений від їхнього і належить ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. Відповідачі не визнають його права власника окремого будинку з метою диктату і збільшення своїх часток, що веде до гострих проблем і серйозних наслідків.

Просив: поділити житловий будинок по АДРЕСА_1 в натурі між ОСОБА_1 і відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 і виділити йому у власність, як окремий самостійний об`єкт нерухомості, його частку по Договору дарування від 27.05.1994 з новою адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.11.2023 у задоволенні позовних вимог у справі відмовлено. Суд зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про порушення його прав, свобод чи законних інтересів з боку відповідачів.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального права, без дослідження обставин справи і правовідносин. Просить рішення суду першої інстанції скасувати і залишити позов без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції, 27 травня 1994 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В. В.

Згідно з Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.04.2005 № 7084488 власником 233/1000 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У якості підстави своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив невизнання відповідачами його права власника окремого будинку, так як його будинок відокремлений від їхнього.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 41 Конституції України та Цивільний кодексом визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 312 ЦК України наголошує на тому, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Виділення в натурі частки нерухомого майна можливе в разі дотримання наступних умов: поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами; виділення в натурі частки об`єкта нерухомого майна, що є спільною власністю, можливе, якщо кожному співвласнику може бути виділено відокремлене приміщення з власним входом; наявність реєстрації земельної ділянки на якій розташований об`єкт нерухомого майна в Державному земельному кадастрі та реєстрації права власності на неї в установленому законом порядку.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (майно є неподільним), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Виходячи з наведеного предметом доказування в даній справі є реальний поділ житлового будинку по АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 та відповідачами, виділивши йому у власність як окремий самостійний об`єкт нерухомості згідно з його часткою, з новою адресою АДРЕСА_2 .

Проте, обставини, на які посилається ОСОБА_1 та які, на його думку, порушують його права зі сторони відповідачів, жодним чином не підтверджені будь якими доказами, не мають належного обґрунтування.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про безпідставність і недоведеність позовних вимог і висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду безпідставні.

Стаття 257 ЦПК України містить чіткий перелік підстав, за яких позов належить залишити без розгляду.

Із апеляційної скарги не вбачається підстав для залишення позову без розгляду, а посилання на порушення судом ст. 257 ЦПК України безпідставне, оскільки підстав, визначених ст. 257 ЦПК України про залишення позову без розгляду не вбачається.

Доводи апеляційної скарги, що суд порушив процесуальні норми і розгляд справи по суті проведено без дослідження обставин і правовідносин не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки судом було розглянуто справу з дотриманням норм процесуального права та на підставі доказів наданих суду на підтвердження позовних вимог.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з п. 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Встановивши, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позову, а також порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачами при розпорядженні своїми майновими правами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , з яким погоджується апеляційний суд.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Щодо посилання апелянта в апеляційній скарзі про стягнення з відповідачів судових витрат апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про залишення без змін рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2023 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, то відповідно судові витрати з відповідачів до стягнення не підлягають.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2023 року.

Судді: