ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 466/2588/19

провадження № 61-5745св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Савицька Тетяна Орестівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , - адвоката Дяківа Володимира Богдановича на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 жовтня 2019 року у складі судді Невойта П. С. та постанову Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2023 рокуу складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2019 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третьої особи - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Савицької Т. О., про визнання квартири такою, що передана в іпотеку, та звернення стягнення на предмет іпотеки.

2. Позовна заява мотивована тим, що між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 21 вересня

2007 року укладено кредитний договір №001-2914/756-0187 на загальну суму 43 410,00 швейцарських франків з терміном повернення кредиту до 10 вересня 2037 року. Зазначений кредит ОСОБА_1 отримала на придбання квартири.

3. 21 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М. за реєстровим №7322, предметом якого є майнові права за договором №24-1/0051-07 про участь у Фонді Фінансування будівництва виду А «Нове місто», укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем

21 вересня 2007 року. Характеристика нерухомого майна, майнові права на отримання якого у майбутньому складають предмет іпотеки, на пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та всіх додатків до Інвестиційного договору, укладеними між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельна компанія «Нове місто», а також право вимоги за зобов`язаннями по вищезазначених договорах, які можуть виникнути в майбутньому.

4. 05 березня 2018 року ОСОБА_1 відчужено вказану квартиру шляхом переоформлення її за договором дарування №287 на користь ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Савицькою Т. О.

5. На думку позивача, ОСОБА_1 свідомо переоформила предмет іпотеки на нового власника без згоди на це іпотекодержателя з метою унеможливити в подальшому виконання зобов`язань за кредитним договором. Також зазначає, що ОСОБА_1 з 2016 року не погашає кредит.

6. З урахуванням уточнених позовних вимог, банк просив суд:

- визнати однокімнатну квартиру, загальною площею 42,1 кв. м, житловою площею 15,7 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 такою, що передана в іпотеку як забезпечення вимог ПАТ «Універсал Банк», що випливають з кредитного договору №001-2914/756-0187 від 21 вересня 2007 року, укладеного між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 ;

- звернути стягнення на заставлене майно (предмет іпотеки), а саме однокімнатну квартиру загальною площею 42.1 кв. м, житловою площею

15,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 шляхом продажу предмету іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №001-2914/756-0187

від 21 вересня 2007 року, укладеним між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 у сумі 36 587,66 швейцарських франків.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

7. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2019 року позов задоволено.

8. Визнано нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 42,1 кв. м, житловою площею 15,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 таким, що передане в іпотеку, як забезпеченням вимог ПАТ «Універсал Банк», що випливають з кредитного договору від 21 вересня 2007 року № 001-2914/756-0187 та укладеним між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 .

9. Звернуто стягнення на заставлене майно (предмет іпотеки), а саме однокімнатну квартиру загальною площею 42,1 кв. м, житловою площею 15,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , шляхом продажу предмету іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № 001-2914/756-0187, укладеного між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , за початковою ціною для реалізації, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на цей вид майна на момент реалізації предмета іпотеки.

10. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2020 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

11. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 червня 2022 року залучено Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в якості третьої особи до участі у цій справі.

12. Постановою Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 лютого 2023 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2019 року залишено без змін.

13. Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, ОСОБА_1 надала згоду на передання в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, яка у майбутньому стане її власністю. При цьому іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту, тобто особа, яка згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.

14. З огляду на вказане та враховуючи, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником, суди дійшли висновку, що спірна квартира є такою, що передана в іпотеку.

15. Крім того, враховуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором №001-2914/756-0187 від 21 серпня 2007 року станом

на 15 лютого 2016 року у розмірі 36587,66 швейцарских франків, суди дійшли висновку про наявність підстав для звернення стягнення на спірну квартиру шляхом продажу предмета іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною для реалізації, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на цей вид майна на момент реалізації предмета іпотеки.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

16. У квітні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах

ОСОБА_2 , - адвоката Дяківа В. Б. на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року.

17. Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2023 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

18. Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

19. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , - адвокат Дяків В. Б., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

20. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 643/5761/16-ц, від 17 квітня 2018 року у справі

№ 200/11343/14-ц, від 01 квітня 2019 року у справі № 912/3053/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

21. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

22. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, оскільки суд розглянув справу за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

23. Касаційна скарга мотивована тим, що 23 квітня 2015 року позивач як кредитодавець пред`явив до відповідача як до позичальника вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами, яка була одержана останньою 05 травня 2015 року, тобто позивач змінив кінцевий строк виконання основного зобов`язання і цей строк настав 05 липня 2015 року. Отже, саме з 06 липня 2015 року у позивача виникло право пред`явити вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором та, зокрема, отримати її задоволення за рахунок укладеного між сторонами договору іпотеки.

24. Разом з тим, позовна заява про звернення стягнення на предмет іпотеки була заявлена позивачем тільки 27 березня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

25. Та обставина, що рішенням Франківського районного суду м. Львова

від 30 листопада 2017 року стягнено з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитним договором, не впливає на перебіг строку позовної давності для пред`явлення позивачем вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовна давність на пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки не переривається внаслідок пред`явлення позову про стягнення заборгованості за основним договором.

26. Доводи щодо пропуску позивачем строку позовної давності були викладені відповідачем на стадії апеляційного розгляду, однак не були оцінені судом апеляційної інстанції незважаючи на те, що відповідач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції.

27. Також суди не врахували, що ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

28. За таких умов пред`явлена позивачем вимога про визнання квартири предметом іпотеки є абсолютно беззмістовною та такою, що не призводить до жодного реального результату, оскільки не змінює, не припиняє та не встановлює жодних нових юридичних фактів, а тому суд мав відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання квартири предметом іпотеки у зв`язку із обранням позивачем неефективного способу захисту.

29. Також судами не враховано, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

30. При цьому, висновок Верховного Суду з приводу того, чи слід отримувати згоду органу опіки і піклування на відчуження нерухомого майна, власником якого є дитина, у побідних правовідносинах відсутній.

31. Крім того, судами не враховано, що позивачем не сплачено судовий збір при зверненні до суду.

32. Також зазначала, що вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, а розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

33. У липні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив банка на касаційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

34. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір №001-2914/756-0187 на загальну суму 43410,00 швейцарських франків з терміном повернення кредиту до 10 вересня 2037 року. Цільове призначення кредиту - на придбання майна, а саме: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 38,45 кв. м, житловою площею 15,00 кв. м.

35. 21 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М. за реєстровим №7322, за умовами якого предметом договору є майнові права за договором №24-1/0051-07 про участь у Фонді Фінансування будівництва виду А «Нове місто», укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем 21 вересня 2007 року. Характеристика нерухомого майна, майнові права на отримання якого у майбутньому складають предмет іпотеки, на пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - надалі за текстом «Предмет Іпотеки», та всіх додатків до інвестиційного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельна компанія «Нове місто», а також право вимоги зобов`язаннями по вище вказаним договорам, які можуть виникнути в майбутньому.

36. Майнові права по інвестиційному договору включають права вимоги будівництва (будівництва, реєстрації та передачі у власність на підставі інвестиційного договору та договору цесії) квартири

АДРЕСА_2 , яке стане власністю іпотекодавця після завершення будівництва об`єкта, що є забезпеченням виконання зобов`язань боржника у повному обсязі за договором, що обумовлює основне зобов`язання.

37. У серпні 2015 року кредитор звернувся до Франківського районного суду

м. Львова із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 001-2914/756-0187 від 21 вересня

2007 року.

38. Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 30 листопада

2017 року по справі № 465/5553/15-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» станом на 15 лютого 2016 року суму дострокового стягнення кредиту в розмірі 36 534,63 швейцарських франків та відсотків за користування кредитом в розмірі 53,03 швейцарських франків, а всього 36 587,66 швейцарських франків та 3654,00 грн судових витрат. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір поруки №001-291414/756-Р/1 від 21 вересня 2007 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та

ОСОБА_4 , припиненим з 08 вересня 2009 року.

39. Поряд з цим, у травні 2017 року Шевченківським районним судом м. Львова було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Hop Н. М., про визнання недійсним договору іпотеки (справа №466/2560/17).

40. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня

2017 року по справі № 466/2560/17, залишеним без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним іпотечний договір від 21 вересня 2007 року, який укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Hop Н. М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 7322 з моменту його укладення 21 вересня 2007 року.

41. Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання іпотечного договору недійсним- відмовлено.

42. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №136621047 від 05 вересня 2018 року власником однокімнатної квартири, загальною площею 42,1 кв. м, житловою площею 15,7 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є

ОСОБА_2 на підставі договору дарування №287 від 05 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Савицькою Т. О.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

43. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

44. Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

45. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

46. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

47. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

48. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

49. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

50. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

51. Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.

52. Як зазначалося вище, постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання іпотечного договору недійсним - відмовлено.

53. Зокрема, у вказаній постанові Верховного Суду зазначено, що «…за умовами договору в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, і лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного пункту договору. Сам по собі факт того, що на час укладення спірних договорів іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц, провадження 61-5085сво18. Так, позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, тим самим надала згоду на передання в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, яка у майбутньому стане її власністю. При цьому колегія суддів виходить з того, що іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки. Таким чином, відсутні передбачені статтями 203, 215 ЦК України підстави для визнання недійсним договору іпотеки, а висновок судів про наявність підстав для задоволення позову є помилковим…».

54. Отже, питання щодо дійсності договору іпотеки майнових прав від 21 серпня 2007 року вже розглядалось в межах справи № 466/2560/17.

55. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

56. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження

№ 61-28728сво18) проаналізував положення статей 5 та 6 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та вказав, зокрема, що учасники цивільних відносин за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір могли встановити в договорі іпотеки, що іпотека поширюватиметься й на будівлю (споруду) чи об`єкт незавершеного будівництва, що будуть збудовані після укладення договору іпотеки.

57. Майнові права по інвестиційному договору включають права вимоги будівництва (будівництва, реєстрації та передачі у власність на підставі Інвестиційного договору та договору цесії) квартири

АДРЕСА_2 (далі - об`єкт), яке стане власністю іпотекодавця після завершення будівництва об`єкту - нерухоме майно, що є забезпеченням виконання зобов`язань боржника в повному обсязі за договором та/або договорами, що обумовлюють основне зобовязання (п. 1.1.1 договору іпотеки).

58. Відповідно до п. 1.1.5 договору іпотеки у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача предмета іпотеки та/або відповідного майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна за договором.

59. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

60. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) вказала, що виключення запису про обтяження (зокрема на підставі судового рішення) саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення (пункти 9.11, 9.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження

№ 12-44гс20)).

61. Судами попередніх інстанцій установлено, що власником спірної квартири є ОСОБА_2 на підставі договору дарування №287 від 05 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Савицькою Т. О.

62. Отже, зважаючи на вищевикладене, положення статей 5, 6 Закону України «Про іпотеку» та умови договору іпотеки, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що іпотека поширюється на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_3 .

63. З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що нерухоме майно, а саме однокімнатна квартира загальною площею 42.1 кв. м, житловою площею 15,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 є такою, що передана в іпотеку, як забезпеченням вимог ПАТ «Універсал Банк», що випливають з кредитного договору №001-2914/756-0187 від 21 вересня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1 .

64. При цьому, суд касаційної інстанції враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі

№ 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

65. Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня

2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

66. Разом з тим, відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

67. Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

68. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

69. Також Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

70. У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій установлено, що іпотекодавець ОСОБА_1 переоформила предмет іпотеки на нового власника - малолітню доньку ОСОБА_2 без згоди на це іпотекодержателя, з метою унеможливити в подальшому виконання рішення суду про стягнення боргу, тим самим ухиляючись від виконання зобов`язань за кредитним договором, що не може свідчити про добросовісність сторін договору дарування.

71. Договір дарування квартири був укладений під час дії рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2017 року, яким було визнано недійсним іпотечний договір від 21 вересня 2007 року.

72. Разом з тим, постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання іпотечного договору недійсним - відмовлено.

73. Також судами установлено, що рішенням Франківського районного суду міста Львова від 30 листопада 2017 року по справі № 465/5553/15-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 36 587,66 швейцарських франків та 3654,00 грн судових витрат.

74. Доказів виконання вказаного рішення суду та сплати заборгованості матеріали справи не містять.

75. Положеннями статті 590 ЦК України врегульоване звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

76. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.

77. Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

78. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження

14-546цс19) та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

79. З огляду на вказане вище у сукупності, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову в частині звернення майна на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №001-2914/756-0187

від 21 вересня 2007 року, укладеного між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 .

80. Доводи касаційної скарги щодо розгляду справи у суді першої інстанції за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

81. Зокрема, в матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно яких ОСОБА_1 належним чином повідомлялася про розгляд справи 23 вересня 2019 року та 15 жовтня 2019 року, про що свідчать її підписи.

82. Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скаргипро те, що апеляційним судом не оцінено її доводи щодо пропуску позивачем строку позовної давності, викладені на стадії апеляційного розгляду, виходячи з наступного.

83. Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

84. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

85. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16.

86. У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції».

87. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, проте заяви про застосування позовної давності не заявляла, а також не заявляла про пропуск позивачем строку позовної давності й у заяві про перегляд заочного рішення, а тому у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для вирішення поданої відповідачем на стадії апеляційного розгляду заяви про застосування строку позовної давності.

88. Також Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що для звернення стягнення на заставне майно необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).

89. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 02 жовтня

2019 року у справі № 754/15589/14-ц (провадження № 61-3066св19).

90. Верховний Суд також враховує, що виключна правова проблема щодо необхідності отримання державним (приватним) виконавцем дозволу органу опіки і піклування на примусову реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають діти вже була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21).

91. Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові дійшла висновку, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу Держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій Держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

92. Виходячи з вищевикладеного, згода органу опіки та піклування при виконанні судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, законом не вимагається.

93. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 09 лютого 2022 року у справі № 335/4107/15 (провадження № 61-5694св21).

94. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 643/5761/16-ц, від 17 квітня 2018 року у справі

№ 200/11343/14-ц, від 01 квітня 2019 року у справі № 912/3053/15, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

95. Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

96. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

97. Однакове застосування законузабезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед закономта правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

98. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

99. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

100. Колегія суддів вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , - адвоката Дяківа Володимира Богдановича залишити без задоволення.

2. Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 жовтня

2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович