Провадження № 2/643/5025/23
УХВАЛА

27.11.2023 суддя Московського районного суду м. Харкова Довготько Т.М., ознайомившись із матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня», лікаря-нарколога Бобилєвої Тетяни Павлівни про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шевченко Д.С. звернулася до суду через систему «Електронний суд» з вищевказаним позовом, в якому просить: визнати протиправними дії відповідача Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня», які полягають у провадженні господарської діяльності з медичної практики поза місцями, вказаними у відповідній ліцензії; визнати протиправними дії відповідача ОСОБА_2 , які полягають у внесенні недостовірних відомостей до Акту огляду та висновку; визнати відомості, що містяться у Акті огляду та Висновку недостовірними.

Дослідивши позовну заяву з додатками, суд приходить до наступного.

Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України, передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відтак, вирішуючи питання про наявність або відсутність юрисдикції суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

З позову вбачається, що позивач фактично оскаржує акт огляду та висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Позивач вважає дії відповідачів щодо складання акту огляду та даного висновку протиправними, оскільки КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» здійснює свою діяльність з порушенням ліцензії, та лікар склав висновок, з порушенням Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі вправі ініціювати їх вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу та самі по собі не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих ст. 6, 13 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

Відтак з метою належного звернення за судовим захистом особа на момент звернення до суду повинна обґрунтувати існування його порушеного права або законного інтересу.

Предметом спору у цій справі є правомірність діяльності КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня», акту медичного огляду та висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, №852 від 16 квітня 2023 року.

Разом з тим, відповідальність за здійснення діяльності з порушенням умов ліцензування, передбачена КУпАП, та не може бути предметом розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, суд зазначає, що сам по собі акт та висновок медичного огляду, не породжують для позивача будь-яких прав чи обов`язків. Такий висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, підлягає врахуванню як доказ саме у справі про притягнення особи до відповідальності.

Беручи до уваги наведене, Суд вважає, що оскаржуваний у цій справі акт та висновок не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення до суду з цим позовом

Аналогійний висновок, викладений у Постанові Верховного суду від 11.11.2020, у справі № 732/833/17.

Крім того, акт та висновок медичного огляду на стан сп`яніння не може бути самостійним предметом судового розгляду за правилами будь-якого судочинства, що водночас не свідчить про позбавлення особи права на його спростування у судовому порядку під час вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Аналогічна правова позиція висвітлена 18 жовтня 2018 року в постанові Верховного Суду по справі № 215/1448/17 та 11 серпня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 120/4189/19-а

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

З огляду на зазначене, суддя приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Керуючись 1 ч. 2 ст. 186, ст. ст. 260, 353 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 / до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» /м.Харків, вул. Вятська, буд.1/, лікаря-нарколога Бобилєвої Тетяни Павлівни /м.Харків, вул. Вятська, буд.1/ про визнання дій протиправними, відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Т.М.Довготько