ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1299/23 Справа № 225/1082/22 Суддя у 1-й інстанції - Геря О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 225/1082/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.,

сторони

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: начальник відділу реєстрації місця проживання Торецької міської військово- цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області Звягільська Меліта Станіславівна, Торецька міська військово-цивільна адміністрація Бахмутського району у Донецкій області, Управління Державної казначейської служби України в місті Торецьку Донецької області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін апеляційну скаргу відповідача Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до начальника відділу реєстрації місця проживання Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області Звягільської Меліти Станіславівни, Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, Управління Державної казначейської служби України в місті Торецьку Донецької області про відшкодування моральної шкоди, яке ухвалене суддею Геря О.Г. у місті Торецьку Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до начальника відділу реєстрації місця проживання Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області Звягільської Меліти Станіславівни, Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, Управління Державної казначейської служби України в місті Торецьку Донецької області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 13 серпня 2021 позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області до відділу реєстрації місця проживання із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Заява була оформлена належним чином відповідно до вимог, викладених у Додатку 6 до Правил реєстрації місця проживання затверджених Постановою КМУ від 02 березня 2016 року № 207 (із змінами, внесеними згідно Постанов КМУ №665 від 30.08.2017 та 07 листопада 2018 року).

Позивачем для реєстрації було подано всі необхідні документи в оригіналі та особисто прибув власник житла, щоб підтвердити власну згоду на реєстрацію позивача в його будинку.

Того ж дня 13 серпня 2021 року відповідачем - посадовою особою начальником відділу реєстрації місця проживання Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області Звягільською М. С. прийнято рішення про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання.

Підстава відмови, яка зазначена в рішенні відповідача містить посилання на статтю 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 11 Правил реєстрації місця проживання, зазначивши таке: особа (заявник) не подав необхідних документів або інформації та у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані є недійсними.

Така відмова не ґрунтується на приписах законодавства і нормативно-правового акту, які визначають перелік обставин за наявного існування, яких приймається рішення про відмову в реєстрації місця проживання.

01 лютого 2022 року судовим рішенням Першого апеляційного адміністративного суду у справі № 200/10768/21 позов ОСОБА_1 до Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, Начальника відділу реєстрації місця проживання Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області Звягільської М.С. про визнання незаконними та протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправними дії посадової особи - начальника відділу реєстрації місця проживання Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області Звягільської Меліти Станіславівни щодо відмови у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за заявою від 13 серпня 2021 року.

Зобов`язано Торецьку міську військово-цивільну адміністрацію Бахмутського району Донецької області здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою будинку АДРЕСА_1 ."

Позивач вказує, що на теперішній час його реєстрація місця проживання не здійснена, відповідачі займаються бездіяльністю, висновки викладені в судовому рішенні не взято до уваги.

Для захисту свого порушеного законного права позивач вимушений був звертатися до адміністративного суду. Отже, ОСОБА_1 витрачав час майже півроку для захисту гарантованого права звертався до судових інстанцій.

Окрім такого така ситуація змусила позивача понести не тільки матеріальні витрати, але потрібно вживати додаткових нервових та психічних зусиль для відновлення порушеного права.

Також ОСОБА_1 зазначає, що відповідачі не квапляться щодо виконання судового рішення це, на думку позивача, також свідчить про зневагу до нього особисто, як до громадянина. Внаслідок неправомірних дій відповідача посадової особи позивач продовжує нести матеріальні видатки, це полягає у тому що потрібно приїздити в місто Торецьк (Дзержинськ) із Харкова, де він на теперішній час навчається, сплачувати поштові витрати та витрати на правову допомогу. Через винні дії посадових осіб відповідача, позивач зазнавав і зазнає певних страждань. Це виражається у емоційній невпевненості та роздратуваннях, у позивача, як фізичної особи. Стійкі сильні хвилювання з приводу незаконних дій відповідача і як наслідок погіршення самопочуття, сталого негативного ставлення особисто до нього, як людини, ображає та пригнічує позивача.

На думку позивача, відповідачем завдано моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні впевненості, стосовно можливості реалізувати гарантоване право.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн., а також стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 16 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 31 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до начальника відділу реєстрації місця проживання Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області Звягільської Меліти Станіславівни, Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, Управління Державної казначейської служби України в місті Торецьку Донецької області, про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів місцевого бюджету Торецької міської територіальної громади шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду у сумі 3000 гривень 00 коп.

Стягнуто з Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів місцевого бюджету Торецької міської територіальної громади шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України витрати на правову допомогу в розмірі 2000 гривень 00 коп.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто з Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області на користь держави судовий збір у розмірі 992 гривні 40 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідач Торецька міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі відповідач Торецька міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Вказує, що Торецька міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області не є правонаступником прав і обов`язків відповідача Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, а лише тимчасово здійснює свої повноваження в умовах воєнного стану.

Зазначає, що ОСОБА_1 з дати набрання законної сили Постанови Першого апеляційного адміністративного суду у справі № 200/10768/21, а саме з 01.02.2022 року до теперішнього часу не звертався ні особисто, ні через свого представника до відділу реєстрації місця проживання, щодо своїх відновлених прав, проте, звернувся до суд з позовом про відшкодування моральної школи. Позивач не надав ніяких доказів, які б свідчили про невиконання рішення суду апеляційної інстанції.

Звертає увагу суду на те, що адвокат Стещенко С.В. є батьком ОСОБА_1 , а також власником 7/12 частки житла, де бажає зареєструватись позивач. На думку відповідача, вбачається конфлікт інтересів.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Позивачем відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

13 серпня 2021 року позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області до відділу реєстрації місця проживання із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Відповідачем - посадовою особою начальником відділу реєстрації місця проживання Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області Звягільською М. С. прийнято рішення про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання позивача

01 лютого 2022 року Постановою Першого апеляційного адміністративного суду у справі № 200/10768/21 - позов ОСОБА_1 до Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, Начальника відділу реєстрації місця проживання Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області Звягільської М.С. про визнання незаконними та протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправними дії посадової особи - начальника відділу реєстрації місця проживання Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області Звягільської Меліти Станіславівни щодо відмови у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за заявою від 13 серпня 2021 року.

Зобов`язано Торецьку міську військово-цивільну адміністрацію Бахмутського району Донецької області здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою будинку АДРЕСА_1 ( а.с. 14-18).

Позиція апеляційного суду

Апеляційну скаргу відповідача Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 серпня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 серпня 2022 року залишити без змін.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Дана справа підпадає під категорію справ, розгляд яких здійснюється без повідомлення учасників справи.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи зусилля, яких позивач поклав для захисту своїх прав у суді, ті негативні емоції, які він відчував у зв`язку з невиконанням постановленого на його користь судового рішення, суд вважав доведеними обставини наявності душевних страждань та завдання йому моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (адміністративне провадження № К/9901/59673/18) дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979, пункти 86, 89, рішення у справі «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, заява № 14183/02, пункт 71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Водночас необхідно виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 1167 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на те, що його право було порушено та поновлено шляхом судового захисту.

Факт порушення права позивача встановлено судовим рішенням у справі № 200/10768/21, яке набрало законної сили.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18), застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки у справі доведено факт завдання йому моральної шкоди неправомірним діями посадової особи. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що Торецька міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області не є правонаступником прав і обов`язків відповідача Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, а лише тимчасово здійснює свої повноваження в умовах воєнного стану, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, згідно Указу Президента України № 188/2022 Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області, утворено на базі військово-цивільних адміністрацій населених пунктів Донецької області, утворених Указами Президента України від 19 лютого 2021 року № 61/2021 "Про утворення та реорганізацію військово-цивільних адміністрацій у Донецькій області" та від 26 травня 2021 року № 210/2021 "Про утворення військово-цивільної адміністрації", такі військові адміністрації населених пунктів, зокрема на базі Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області була утворена Торецька міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області.

Отже, судом встановлено , що ліквідація Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області не відбулась, відповідачем не надано письмових доказів ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції на спростування того, що Торецька міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області не є правонаступником Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, фактично мала місце реорганізація, а отже позов пред`явлено до належного відповідача.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач внаслідок своєї пасивної поведінки не реалізував свої оспорені права до теперішнього часу та не надав ніяких доказів, які б свідчили про невиконання рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки це не звільняє відповідача від обов`язку виконати рішення, якім встановлена неправомірність дій відповідача. Також, на спростування того, що рішення виконано відповідач доказів не надав.

Колегія суддів вважає неприйнятними посилання відповідача щодо родинних відносин між адвокатом та позивачем, оскільки за законом це не є підставою для відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, які підтверджені належними доказами.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Аналіз змісту матеріалів цивільної справи свідчить про те, що позивачем доведено факт невиконання рішення суду, на момент розгляду справи.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 серпня 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: