Дата документу 11.12.2023 Справа № 331/207/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/207/21 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/1749/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Гончар М.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 15.12.2011р. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань станом на 12.11.2020р. відповідач має заборгованість у розмірі 51 372,25 грн., яка складається із: 43 209,42 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 8 162,83 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судовий збір в сумі 2102,00 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2021р. позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.12.2011р. у сумі 43 209 (сорок три тисячі двісті дев`ять) гривень 42 копійки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1768 (одна тисяча сімсот шістдесят вісім) гривень 00 копійок. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 13.09.2022р. заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2021р. - задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2021 року, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі № 331/207/21 (провадження № 2/331/679/2021) від 15.04.2021р. по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - скасовано. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.12.2011 року у сумі 43 209 (сорок три тисячі двісті дев*ять) гривень 42 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1768 (одна тисяча сімсот шістдесят вісім) гривень 00 копійок.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити за недоведеністю або з підстав спливу строку позовної давності.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем не надано, а судом не досліджено жодного належного доказу: отримання відповідачкою кредитної картки після укладання кредитного договору, відкриття конкретного банківського рахунку на ім`я відповідачки, перерахування кредитних коштів, зарахування кредиту на суму 43 209,42 грн., дії кредитної картки, перевипуску банком та отримання нею тринадцяти різних карток. Банк не конкретизував у розрахунках заборгованості за тілом кредиту та за відсотками реквізити банківських карток. Позивач не зазначив дату встановлення первісного кредитного ліміту та не навів підстав неодноразових самостійних дій щодо зміни кредитного ліміту.

Посилаючись на відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, апелянт стверджує, що наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з ОСОБА_1 договору споживчого кредиту № б/н від 15.12.2011р. у сумі 43 209,42 грн., оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. У зв`язку зі списанням коштів в рахунок погашення відсотків, сплату яких не передбачено умовами договору, розмір заборгованості за тілом кредиту № б/н від 15.12.2011р. в розмірі 43 209,42 грн. не підтверджений належними доказами.

Також у скарзі апелянт наполягала на необхідності застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, посилаючись на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення позовної давності, про застосування якої були подані відповідні заяви.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц, зокрема, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Хоча апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в цілому, але фактично не погоджується з ним в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, тому лише в цій частині підлягає перевірці апеляційним судом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних обставин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 15.12.2011р. у ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого виступає АТ КБ «ПриватБанк», оформила анкету - заяву на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанк.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з договором про надання банківських послуг та його умовами.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором, станом на 12.11.2020 року становить 51 372,25 грн., яка складається із: 43 209,42 грн. заборгованість за тілом кредиту, 8 162,83 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині відсотків, суд першої інстанції

виходив з того, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не узгодив істотні умови кредитного договору у письмовій формі, на підставі яких нарахована заборгованість за відсотками. Суд базував такі висновки виходячи з того, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, які не підписані відповідачем, не можуть бути складовими кредитного договору, та суд визнав, що відсутні підстави вважати наявність між сторонами договору приєднання. Суд вказував, що в такому разі відповідач мав повернути позивачу лише фактично отримані кредитні кошти, погодившись із визначеним банком розміром заборгованості за тілом кредиту та стягнувши його у сумі 43 209,42 грн.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується зі стягнутою сумою, вказуючи на те, що у тіло кредиту включені відсотки, нарахування яких не погоджено між сторонами кредитного договору. Крім того, апелянт наполягає на застосуванні судом строку позовної давності до позовних вимог, оскільки її заяву в цій частині безпідставно відхилив суд першої інстанції.

Дослідивши вказані доводи, колегія за матеріалами справи встановила наступні обставини.

Колегія погоджується з висновками суду в тій частині, що в заяві від 15.12.2011р., підписаній сторонами, відсутні умови договору про узгодження процентної ставки за кредитом, як й інші істотні умови, притаманні кредитному договору. Доводи позивача, наведені ним в позовній заяві та в розрахунку розміру позовних вимог про узгодження між сторонами договору розміру процентної ставки, документально не підтверджені.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна Голд» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву від 11 липня 2011 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі та порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (касаційне провадження № 14-131цс19) вважає, що неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Наданий позивачем Витяг з Умов та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З урахуванням вказаного висновку Великої Палати Верховного Суду та обставин цієї справи, суд обґрунтовано визнав, що надані банком документи, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі процентну ставку за кредитом та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Апеляційний суд цілком погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції. Та вказане мотивування судом своїх висновків свідчить про те, що суд врахував позицію відповідача в тій частині, що проценти, пеня та штрафи з нею не узгоджувались.

Між тим, стягуючи весь визначений банком розмір заборгованості за тілом кредиту, з яким не погоджується відповідач, суд першої інстанції належним чином не дослідив, на чому базується розрахунок позивача, зокрема, виписку про рух коштів по рахунку відповідача.

Так, в матеріалах справи міститься виписка про рух коштів по картрахунку відповідача, яка дійсно є первинним бухгалтерським документом, яким фіксується факт виконання банківських операцій та який служить підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах; в ньому відображаються всі операції за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 , в т.ч., маються відомості щодо зняття грошових коштів клієнтом та погашення нею заборгованості.

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк», банк видав відповідачу ОСОБА_1 декілька банківських карток. Вказані обставини спростовують доводи апелянта про недоведеність позивачем факту видачі їй кредитних карт.

Згідно з наданою банком довідкою, 22.12.2011р. на банківську картку № НОМЕР_3 банком було встановлено кредитний ліміт в розмірі 15 000,00 грн., 26.12.2011р. його збільшено до 16 000,00 грн., 30.06.2015р. зменшено до 15 470,00 грн., 14.07.2015р. зменшено до 15 100,00 грн., 26.10.2015р. збільшено до 19 000,00 грн., 31.01.2017 р. збільшено до 22 200,00 грн., 01.06.2020р. 0,00 (а.с. 17).

Суд вказував, що фактично отримана сума кредиту позивачем не погашена, але цих обставин за випискою про рух коштів по рахунку відповідача суд не відслідкував та не перевірив. Але, попри це, прийшов до висновку про доведеність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 43 209,42 грн.

Між тим, погодитись з цим не можна, оскільки ці обставини не перевірені судом

належним чином.

Так, виписка про рух коштів по картрахунку клієнта є первинним бухгалтерським документом та доводить користування клієнтом виданими банком картками, зокрема, містить відомості про розмір встановленого або зміненого кредитного ліміту, користування кредитними коштами та внесення коштів на рахунок клієнтом. Колегія вважає, що ця виписка в такому разі саме і доводить отримання відповідачем кредитних коштів від банку та користування ними, а також здійснені на погашення кредиту платежі.

Та саме за випискою про рух коштів можна чітко визначити розмір неповернутого кредиту, відслідкувавши витрати відповідача та вкладені на картрахунок кошти.

У розрахунку банк визначив заборгованість за тілом кредиту станом на 12.11.2020р. у розмірі 43 209,42 грн.

Шляхом аналізу виписки про рух коштів по картрахунку колегією встановлено, що відповідач активно користувалась усіма виданими їй картками протягом тривалого часу, оплачуючи покупки в магазинах, аптеках, поповнюючи мобільний телефон, здійснюючи перекази на картки третіх осіб, а також на її картрахунок надходили регулярні поповнення.

Враховуючи, що банк зазначив, що фактично отримані та використані позичаль-ником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" повернуті відповідачем не в повному обсязі, а також вимоги ч. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, колегія вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. в справі № 342/180/17.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що строк давності до вимог позивача переривався шляхом погашення ОСОБА_1 суми заборгованості.

Колегія суддів вказує, що відповідач повністю перекрила суму боргу платежами від 21.08.2013р. на суму 15 200,00 грн. (залишок після операції 218,41 грн.), від 27.09 2013р. на суму 14 300,00 грн. (залишок після операції 55,64 грн.), від 12.03.2016р. на суму 18 630,00 грн. (залишок після операції 0,00 грн).

Враховуючи, що позивач звернувся до суду із позовом 30.12.2020р. (конверт, а.с. 67), тобто під час дії карантину в Україні, колегія суддів вважає, що ним не пропущено строків давності до заявлених вимог, зважаючи на зазначені вище переривання строків давності та на продовження строків, передбачених ст. 257 ЦК України, на час дії карантину.

Щодо розміру заборгованості за тілом кредиту, з яким не погоджується відповідач, його перевіркою встановлено наступне.

Суд першої інстанції не вдався до ретельного аналізу виписки по картрахунку відповідача, внаслідок чого не врахував, що в суму заборгованості за тілом кредиту банк включав неправомірно нараховані відсотки за користування кредитом, які одразу погашав за рахунок кредитних коштів, які включав у тіло кредиту. Судова колегія погоджується із виснуванням суду про неузгодженість у кредитному договорі відсотків, але у контексті судового розрахунку суми заборгованості до стягнення вважає його невірним.

Апеляційний суд зауважує, що розрахунок заборгованості, яка виникла до 12.03.2016р., ним не перевіряється, оскільки відповідач, періодично погашаючи заборгованість, зокрема, востаннє 12.03.2016р. у розмірі 18 630,00 грн., що становить одноразову суму платежу, аналогічну нарахованому розміру боргу, фактично визнала та погодилася із таким розміром заборгованості за той період.

Проте, подальшою перевіркою встановлено наступне.

За випискою про рух коштів підраховано, що всього відповідачем протягом періоду з 12.03.2016р. по 01.10.2020р здійснено витрат на суму 120 617,05 грн. В той же час, відповідачем за цей же період внесено коштів на суму 122 106,24 грн., до якої входять як поповнення, здійснені відповідачем особисто, так і автоматичне погашення банком обов`язкового платежу за рахунок надходжень від відповідача. Списання відсотків, здійснене банком за рахунок надання кредитних коштів, які в подальшому включалось у тіло кредиту, колегія не враховувала, оскільки такі умови між сторонами не узгоджувались, на що вказує той факт, що банком не оскаржено рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо відсотків на цих підставах. Також не враховувалось колегією й нарахування пені, яка також погашалась за рахунок кредитних коштів та включалась в тіло кредиту, оскільки й ці умови не були погодженні між сторонами.

Таким чином, оскільки погоджених умов щодо відсотків та пені між сторонами у справі не мається, то вони безпідставно нараховувались відповідачу, а тому всі внесені кошти слід спрямувати на погашення тіла кредиту, а не на ці складові заборгованості, яка визнається колегією як неправомірно нарахована.

При цьому, колегія з`ясувала також, що тіло кредиту, зокрема, виникло у зв`язку з додаванням до нього нарахованих відсотків та пені, що не узгоджували сторони, а відтак правильним є враховувати як тіло кредиту лише ті кошти, якими фактично скористалась відповідач.

З урахуванням зазначеного, колегія вважає, що для визначення розміру заборгованості відповідача за кредитом від суми кредитних коштів, якою скористався відповідач у розмірі 120 617,05 грн., слід відрахувати суму добровільного погашення та суму автоматичного погашення в загальному розмірі 122 106,24 грн. Проте, така арифметична дія визначає відсутність заборгованості у відповідача за тілом кредиту, оскільки розмір внесених коштів значно перевищує суму тих коштів, якими скористалась відповідач як кредитом.

Таким чином, в ході апеляційного перегляду справи колегія визнала апеляційну скаргу відповідача частково обґрунтованою (не всі доводи є обґрунтованими), а саме, в частині заборгованості за тілом кредиту, яка станом на 12.11.2020р. відсутня у відповідача, тому у відповідності до пп. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду в частині задоволення позовних вимог банку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у їх задоволенні.

Ухвалюючи постанову про часткове задоволення апеляційної скарги та відмову у позові банку, колегія у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України вирішує питання про розподілу судових витрат.

Так, відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 2 652,00 грн., за подання заяви про перегляд заочного рішення сплачено судовий збір в сумі 454 грн., а всього 3106 грн., та цю суду судового збору належить стягнути на її користь із банку у зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Також ОСОБА_1 подала заяву про стягнення на її користь з банку витрат на правову допомогу у розмірі 4200 грн., які вона внесла авансом в безготівковій формі як оплату гонорару адвоката Уткіна О.Є., яким їй надавалась правова допомога у справі, а саме: ознайомлення з матеріалами справи, складання заяви про перегляд заочного рішення, участь у судових засіданнях в суді першої інстанції, які неодноразового відкладались через неявку позивача, та участь в судовому засіданні 18.04.2023, в якому ухвалено рішення, складав різні процесуальні документи, заяви, клопотання, апеляційну скаргу на рішення суду. На підтвердження сплати гонорару адвокату надала договір про надання правової допомоги від 10.11.2021р. та квитанцію № 548878 від 29.11.2021р. про сплату на користь ОСОБА_2 суми у розмірі 4200 грн. ( а.с. 201-202).

Дослідивши вказані доводи та надані документи, колегія вважає, що зава про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідач подала лише заяву, у якій в загальних рисах описала, що правова допомога їй надана, без визначення встановленої між сторонами оплати певних послуг або гонорару за весь масив наданих послуг. Не надано детального опису наданих послуг, акту приймання-передання цих послуг, підписаного між сторонами.

Не міститься таких узгоджених позицій і в договорі про надання правової допомоги, зокрема, «гонорару успіху», будь-яких додатків до договору, де визначається вартість нормо/години або вартість певної послуги та порядок оплати, або ж узгоджується гонорар успіху, також не надано.

Крім того, дослідивши зміст квитанції № 548878 від 29.11.2021, колегія встановила, що платником ОСОБА_1 перераховано отримувачу ОСОБА_2 4200 грн. з призначенням платежу: «поповнення поточного рахунку зг. Дог. № 6225 від 17.09.2015р. без ПДВ». Тобто за призначенням цей платіж не відноситься до договору про надання правової допомоги від 10.11.2021 року.

Зважаючи на вказані обставини, колегія не знаходить підстав для стягнення вказаної суми як витрат відповідача на правову допомогу в цій справі.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 пп. 3, 4, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2023 рокуу цій справі в оскаржуваній частині скасувати.

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіза тілом кредиту за договором, оформленим анкетою-заявою б/н від 15.12.2011 року, відмовити.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 3106 (три тисячі сто шість) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 11 грудня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: В.Ю. Бєлка

М.С. Гончар