Справа № 347/2023/23
Провадження № 2/347/535/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кіцули Ю.С.,

за участю:

секретаря Мошулі Т.В.,

позивача ОСОБА_1 , ( в режимі відеоконференції)

розглянувши в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики , -

в с т а н о в и в

Стислий виклад позицій позивача, та заперечень відповідача.

01.08.2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 29.08.2019 року між ОСОБА_1 (позикодавець), та відповідачем (позичальник), ОСОБА_2 , було укладено договір позики грошей. Відповідно до п.1 договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 14 700,00 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцеві у строк до 01.10.2019 року. Так, 29.08.2019 року ОСОБА_2 було написано розписку, у якій вона підтвердила отримання від ОСОБА_1 14 700 доларів США та обов`язок повернути їх в порядку та на умовах, передбачених договором позики грошей від 29.08.2019 року, укладеного між сторонами договору.

30.09.2019 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, якою змінено строк повернення позики з «до 01.10.2019 року» на «до 29.08.2020 року».

29.01.2020 року було укладено додаткову угоду №2 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, якою сторони збільшили суму позики на 3 400 дол. США, які були перераховані на поточний рахунок позичальника 24.01.2020 року. Факт отримання вказаних коштів позичальником підтверджено сторонами у самому тексті договору та додатково - розпискою позичальника від 29.01.2020 року. При цьому, 81 дол. США, які є витратами позикодавця за перерахування коштів (комісія) позичальнику 24.01.2020 року в розмірі 82 280 гривень 00 копійок.

Відповідно до п.2 договору позики грошей від 29.08.2019 року, сторони погодили, що за увесь час користування коштами нараховується 15% процентів річних.

Позивач, ствердила, що ОСОБА_2 , підписавши додаткову угоду №2 до договору позики грошей від 29.08.2019 року визнала, що за період користування позикою від 29.08.2019 року до 29.01.2020 року мала бути сплачено процентів у розмірі 919 дол. США. Оскільки цього зроблено не було, то у додатковій угоді 2 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, сторони домовились, що належна до сплати сума процентів річних за користування позикою в період з 29.08.2019 року по 29.01.2020 року у розмірі 919 дол. США, передаються позикодавцем позичальнику в позику. Таким чином, зобов`язання зі сплати процентів від суми позики, за договором позики грошей від 29.08.2019 року було замінено зобов`язанням із повернення грошових коштів.

Отже, за твердженням позивача ОСОБА_1 загальна сума позики збільшилась до 19100 дол.США як і було зазначено у п.1 додаткової угоди №2 до Договору позики грошей від 29.08.2019 року. Збільшення розміру позики до вказаної суми додатково підтверджується розпискою позичальника від 29.01.2020 року.

28.08.2020 року між сторонами було укладено додаткову угоду №3 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, якою змінено строк повернення позики з «до 29.08.2020 року» на «до 01.06.2021 року».

Крім того, позичальник ОСОБА_2 , підписавши додаткову угоду №3 до договору позики грошей від 29.08.2019 року визнала, що за період користування позикою від 29.01.2020 року до 29.08.2020 року мало бути сплачено процентів у розмірі 1671 дол. США. Так, як вказану суму ОСОБА_2 протягом семи місяців користування позикою відсотки не сплачувала, то у додатковій угоді №3 від 28.08.2020 року до договору позики грошей від 29.08.2019 року, сторони домовились, що належна до сплати сума процентів річних за користування позикою в період з 29.01.2020 року по 29.08.2020 року у розмірі передаються позикодавцем позичальнику в позику.

Отже, загальна сума позики збільшилась до 20771 дол. США як і було зазначено у п.1 додаткової угоди №2 до Договору позики грошей від 29.08.2019 року. Збільшення розміру позики додатково підтверджується розпискою позичальника від 29.08.2020 року.

Таким чином, 01.06.2021 року ОСОБА_2 повинна була повернути позикодавцю суму позики у розмірі 20771дол. США.

Крім того, сума процентів за користування позикою у період з 29.08.2020 року до 01.06.2021 року відповідно становила 2361,56 дол. США. Протягом останніх 9 місяців строку, на який було надано позику, відсотки за її користування позичальником ОСОБА_2 не сплачувались. Зобов`язання щодо повернення суми позики ОСОБА_2 у встановлений строк також не виконала.

Отже, станом на 31.07.2023 року заборгованість за договором позики грошей від 29.08.2019 року становить: основний борг 20771 дол. США; 15 % річних від суми позики: 2361,56 дол. США., всього разом - 23132,56 дол. США.

Також, позивач ствердила, що додатковою угодою №3 від 28.08.2020 року до Договору позики грошей від 29.08.2019 року, сторони доповнили останній п.2.1 наступного змісту: «у разі, якщо позичені кошти не будуть повернуті до 01.06.2021 року, позичальник сплачує на користь позикодавця проценти в розмірі 20 (двадцяти) відсотків річних за користування позиченими коштами за весь час користування ними». В пункті 6 Договору позики натомість виключили словосполучення «а також сплати трьох відсотків річних від простроченої суми».

Отже, станом на 31.07.2023 року 20 процентів річних від простроченої суми позики, складає 10013,55 дол. США.

Крім того, 29.08.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, яким було забезпечено виконання зобов`язань за договором позики грошей від 29.08.2019 року. При цьому, поручитель погодився з усіма змінами, внесеними додатковими угодами до позикового зобов`язання, в тому числі внаслідок яких збільшився обсяг відповідальності боржника. Про це свідчать укладені до Договору поруки Додаткові угоди - №1 від 30.09.2019 року, №2 від року, № 3 від 29.08.2020 року.

Таким чином, враховуючи загальний обсяг заборгованості, ОСОБА_1 просила стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за договором позики в розмірі: основний борг: 20771 дол. США; 15 % річних від суми позики: 2361,56 дол. США; 20% річних від простроченої суми: 10013,55 дол. США. Вирішити питання судових витрат.

Відповідачам було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такі правом на подання відзиву не скористалися.

Позиція учасників в судовому засіданні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції) вимоги позову підтримала. Додатково зазначила, що намагалась врегулювати питання з відповідачами в позасудовому порядку, однак на її телефонні дзвінки та повідомлення, ніхто не відповідає. При цьому зазначила, що відповідачі обізнані, про те, що в Косівському районному суді перебуває справа за її позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. ОСОБА_1 просила її позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі будучи належним чином повідомленими, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомляли.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 04.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче судове засідання на 04.09.2023 року.

Ухвалою суду від 04.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.10.2023 року.

05.10.2023 року розгляд справи відкладено на 02.11.2023 року.

02.11.2023 року розгляд справи відкладено на 05.12.2023 року у зв`язку з перебуванням суді на лікарняному.

Відповідачі ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 були належним чином повідомлені про судове засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, однак в судове засідання не з' явилися, про причини неявки, суд не повідомляли (а.с. 82-83).

Враховуючи те, що відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомляли, жодних заяв від них не надходило, та у строк встановлений судом відповідачі відзив на позов не подали, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідачів подано до суду не було, позивач ОСОБА_1 заперечувала щодо ухвалення заочного рішення, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доводи позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Так, відповідно до договору позики грошей від 29.08.2019 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 14 700,00 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язувалася повернути їх позикодавцеві у строк до 01.10.2019 року. Відповідно до п.9 договору, він вважається укладеним з моменту передання позикодавцем грошей позичальникові (а.с.31-32).

Відповідно до власноруч написаної ОСОБА_2 розписки, вона одержала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 14 700 доларів США, які зобов`язувалася повернути в порядку та на умовах, передбачених договором позики грошей від 29.08.2019 року (а.с.35).

20.09.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, відповідно до якої змінено строк повернення позики з «до 01.10.2019 року» на «до 29.08.2020 року» (а.с.36).

29.01.2020 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору позики, відповідно до якої сторони збільшили суму позики на 4 400 дол. США, які були перераховані на поточний рахунок позичальника 24.01.2020 року (а.с.38). Факт отримання вказаних коштів позичальником підтверджено сторонами у самому тексті договору та додатково - розпискою позичальника від 29.01.2020 року. При цьому, 81 дол. США, які є витратами позикодавця за перерахування коштів (комісія) позичальнику 24.01.2020 року в розмірі 82 280 гривень 00 копійок. У додатковій угоді 2 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, сторони домовились, що належна до сплати сума процентів річних за користування позикою в період з 29.08.2019 року по 29.01.2020 року у розмірі 919 дол. США, передаються позикодавцем позичальнику в позику. Таким чином, зобов`язання зі сплати процентів від суми позики, за договором позики грошей від 29.08.2019 року було замінено зобов`язанням із повернення грошових коштів.

Таким чином, загальна сума позики збільшилась до 19100 дол.США. Факт збільшення розміру позики до вказаної суми додатково підтверджується розпискою позичальника від 29.01.2020 року (а.с.40-41).

28.08.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №3 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, якою змінено строк повернення позики з «до 29.08.2020 року» на «до 01.06.2021 року». Сторонами також погоджено, що кошти, які б мали бути отримані позикодавцем, як оплата процентів річних за користування позикою в період з 29.01.2020 року по 29.08.2020 року в розмірі 1 671 дол. США, передаються в позику позикодавцем позичальнику. Пунктом 4 доповнено пункт 2.1. договору позики, що якщо кошти не будуть повернуті до 01.06.2021 року, то позичальник сплачує на користь позикодавця 20% річних за користування позиченими коштами за весь час користування ними (а.с.42).

Отже, загальна сума позики збільшилась до 20771 дол. США. Факт збільшення розміру позики додатково підтверджується розпискою позичальника від 29.08.2020 року (а.с.44-45).

29.08.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, яким було забезпечено виконання зобов`язань за договором позики грошей від 29.08.2019 року. При цьому, поручитель погодився з усіма змінами, внесеними додатковими угодами до позикового зобов`язання, в тому числі внаслідок яких збільшився обсяг відповідальності боржника. Про це свідчать укладені до Договору поруки Додаткові угоди - №1 від 30.09.2019 року, №2 від року, № 3 від 29.08.2020 року (а.с.33-34, 37, 39, 43).

Згідно розрахунку №1 заборгованість 15% річних за договором позики, укладеним з ОСОБА_2 від 29.08.2019 року становить 2 361, 56 доларів США (а.с.22).

Згідно розрахунку №2 заборгованість 20% річних за договором позики ОСОБА_2 укладеним з ОСОБА_2 від 29.08.2019 року становить 10013, 55 доларів США (а.с.23).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням позичальником ( ОСОБА_2 ) взятих на себе зобов`язань перед позикодавцем ( ОСОБА_1 ) згідно укладеними сторонами договору позики грошей, та додатковими угодами до договору.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Суд зауважує, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Оригінал боргової розписки наданої суду позивачем, доводить невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

При цьому, відповідно до пункту другого частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1, 2 статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 3).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено, на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14 700 доларів США, зі сплатою відсотків за користування коштами. Також судом було встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено додаткові угоди №1, 2, 3 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, відповідно до яких було змінено суму позики, кінцевий термін повернення грошей, та відсотки за користування грошовими коштами. Факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів, підтверджується власноруч написаними борговими розписками, оригінали яких були надані позивачем до матеріалів справи.

Судом також встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки з додатковими угодами до нього, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язувався відповідати за борговими зобов`язаннями ОСОБА_2 за договором позики від 29.08.2019 року з додатковими угодами до нього.

Надаючи оцінку аргументам позивача, суд зауважує, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналізуючи наявну в матеріалах справи копії боргових розписок та договору позики грошей з додатковими угодами до нього, суд зазначає, що в такій чітко визначені її сторони позикодавець та позичальник, предмет позика грошових коштів, сума грошових коштів та їх грошова одиниця долари США, а також терміни, до яких ця сума позики повинна бути повернута. Відтак, суд доходить переконання, що справжньою природою цієї розписки є саме отримання позики грошових коштів на умовах поворотності, строковості та безоплатності правочину.

Наявність оригіналів боргових розписок та договору позики грошей від 29.08.2019 року, які містяться в матеріалах справи, підтверджують факт невиконання відповідачами взятих на себе зобов`язань, а також те, що борг до 01.06.2021 року не було повернуто, як і не повернуто станом на день звернення до суду з позовом.

Щодо валюти позики, суд зазначає, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Такий висновок повністю відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленого 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц).

З огляду на викладене, укладення зазначеного договору позики у іноземній валюті (доларах США) не суперечить чинному законодавству і повернути отриману позику позичальник зобов`язана саме у тій валюті, у якій її отримала.

В обґрунтування розміру заборгованості за договором позики грошей від 29.08.2019 року позивач надав відповідний розрахунок, заперечень щодо правильності якого відповідачем не надано.

Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Нормою статті 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини 1 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Враховуючи вищенаведене у своїй сукупності, а також те, що грошові кошти ОСОБА_2 не були повернуті у строк, а ОСОБА_3 є поручителем за договором поруки, та взяв на себе обов`язок відповідати за борговими зобов`язаннями за договором позики грошей із додатковими угодами до нього, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідачів підлягають до задоволення.

Щодо стягнення 15% річних

У додатковій угоді №3 від 28.08.2020 року до договору позики грошей від 29.08.2019 року, сторони домовились, що належна до сплати сума процентів річних 1671, 46 дол. СШАза користування позикою в період з 29.01.2020 року по 29.08.2020 року у розмірі передаються позикодавцем позичальнику в позику.

Таким чином станом на 28.08.2020 року загальна сума позики становила 20 771 долар США.

Станом на 01.06.2021 року позичальник ОСОБА_2 повинна була повернути позикодавцю ОСОБА_1 суму позики у розмірі 20771дол. США.

А отже розрахунок 15% річних за період з 29.08.2020 року по 01.06.2021 року слід здійснювати за формулою:

Сума санкції = С x Z x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості 20 771 долар США,

Z - відсоток річних, зазначений в договорі 15% річних.

Період прострочення грошового зобов`язання: з 29/08/2020 до 31/12/2020

Кількість днів у періоді: 125

20 771,00 x 15 % x 125 : 366 : 100

Сума: 1 064,09 дол. США.

Період прострочення грошового зобов`язання: з 01/01/2021 до 01/06/2021

Кількість днів у періоді: 152

20 771,00 x 15 % x 152 : 365 : 100

Сума: 1 297,48 дол. США

сього разом штрафних санкцій: 2 361,56 дол. США.

Відповідачами жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку позивача суду не надано.

Отже, за наведених вище обставин, суд доходить переконання про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення 15% за користування позикою.

Щодо вимоги про стягнення 20% річних.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Додатковою угодою №3 від 28.08.2020 року до Договору позики грошей від 29.08.2019 року, сторони доповнили п.2.1 договору наступного змісту: «у разі, якщо позичені кошти не будуть повернуті до 01.06.2021 року, позичальник сплачує на користь позикодавця проценти в розмірі 20 (двадцяти) відсотків річних за користування позиченими коштами за весь час користування ними». В пункті 6 Договору позики натомість виключили словосполучення «а також сплати трьох відсотків річних від простроченої суми».

Суд перевіривши первинний розрахунок позивача ОСОБА_1 дійшов висновку, що він правильним.

Розрахунок 20% річних здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x Z x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості - 23132, 56 дол. США

Z - відсоток річних, зазначений в договорі 20%

Період прострочення грошового зобов`язання: з 02/06/2021 до 31/07/2023

Кількість днів у періоді 790

23 132,56 x 20 % x 790 : 365 : 100

Сума 10 013,55 доларів США.

Таким чином, судом встановлено, що сума 20 % річних від простроченої суми, яка підлягає задоволенню становить 10 013,55 доларів США, і такий розрахунок є аналогічним тому, який надано позивачем.

Відповідачами жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку позивача суду не надано.

Отже, за наведених вище обставин, суд доходить переконання про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення 20% з відповідача ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 , як солідарних боржників за договором позики.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Оцінюючи обґрунтованість заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу, суд враховує, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано договір №01/07 про надання правової допомоги від 25.07.2023 року укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Говера та партнери» про надання правової допомоги в цивільній справі про стягнення заборгованості за договором позики та поруки укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , (а.с.59-61) Акт приймання наданої правової допомоги від 31.07.2023 року на загальну суму 2500 гривень (а.с.62), платіжні інструкцію про сплату 2500 грн. (а.с.63).

Таким чином, з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 гривень, тобто по 1 250 гривень з кожного.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частина 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» встановлює, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до абзацу другого п.11 постанови пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року порядок сплати судового збору за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, у випадках та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК), передбачено в абзаці 2 частини першої статті 6 Закону № 3674-VI. У цьому випадку ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову (в національній валюті), визначається розмір судового збору, що підлягає сплаті. Однак якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України саме на день сплати, а не на день подання позову.

Так, загальна сума заборгованості станом на день звернення ОСОБА_1 до суду з позовом становила 33 146,11 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 1212153, 24 грн., а відтак позивачем було сплачено судовий збір, у розмірі ставки судового збору, що визначена п.п.1.1 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» та станом на 1 січня 2023 року така становила 12 121, 53 гривні.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи той факт, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення повністю, на її користь слід стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 12 121, 53 гривні, тобто по 6 060, 76 гривень з кожного.

Враховуючи вищевикладене, на підставі статей 11, 14, 207, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та керуючись ст. ст. 12, 13, 133, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_2 , ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) - заборгованість за договорами позики в розмірі: основний борг 20 771 доларів США, 15% річних від суми позики 2361, 56 доларів США, 20% річних від простроченої суми 10013, 55 доларів США, а разом 33146,11 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) - 12 121, 53 гривень судового збору, тобто по 6 060, 76 гривень з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) -витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 гривень, тобто по 1 250 гривень з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено 12 грудня 2023 року.

Суддя Ю.С. Кіцула