Справа №303/6963/23
2/303/1079/23
ряд. стат. звіту №57

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді Мирошниченка Ю.М.

при секретарі Лукач К.М.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач стверджує, що відповідач 27 березня 2023 року в загальнодоступній групі соціальної мережі Facebook опублікував інформацію про те, що адвокат Мельник П.П. нібито скоїв тяжкі злочини. Просить визнати недостовірною та зобов`язати відповідача спростувати зазначену інформацію, покликаючись на те, що вона принижує його гідність, честь та ділову репутацію. На відшкодування моральної шкоди вимагає стягнути з відповідача 100 тис. грн.

Відповідач позов не визнає, вважає заявлені вимоги необґрунтованими з огляду на відсутність у його тексті тверджень щодо злочинної діяльності позивача та недоведеність моральної шкоди.

Позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

За змістом статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність.

Разом з тим статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (п. 1).

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4).

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. (п. 9).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила (п. 15).

Водночас Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2021 року (справа № 761/32924/19-ц) зазначив, що при вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Верховний Суд також підкреслив, що відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Верховний Суд нагадав, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lingens v. Austria» зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Верховний Суд відзначив, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Водночас Верховний Суд зауважив, що тягар доведення достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення.

Позивач у розглядувані справі просить визнати недостовірною опубліковану відповідачем 27.03.2023 р. у відкритій групі «Мукачево.ТАК» у соціальній мережі Facebook інформацію, згідно з якою, зокрема: «…Вже на неодноразові клопотання в порядку статті 220 КПК України він звертається до керівника РВ Мукачівського РУП ГУНП Гендрюка Павла Павловича, який нехтує присягою, яку давав народу України про добросовісне виконання закону України, навмисно не здійснює та призупиняє хід слідства тяжких злочинів, які скоїв ОСОБА_1 , прошу вас сприяти на ОСОБА_3 про законність і хід слідчих дій в рамках КК України…»; «…адвоката, ОСОБА_4 , в незаконному заволодінні помешканням у центрі міста по підробним документам…».

Відповідач визнав, що наведена інформація міститься в особистому звернені до нього третьої особи, скріншот якого він опублікував і супроводив його своїм коментарем.

Крім того, суд пересвідчився в наявності зазначеної публікації за посиланням https://www.facebook.com/photo/?fbid=4307898&set-gm.614603&idorv anity=55611

За таких обставин факт поширення відповідачем оспорюваної позивачем інформації з огляду на положення частини 1 статті 82 ЦПК України є встановленим.

Оцінюючи зазначену інформацію у зв`язці «твердження-судження», суд звертається до постанови Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц, в якій, зважаючи на системний аналіз норм КПК України та принцип презумпції невинуватості, який закріплений у статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 11 Загальної декларації прав людини, Суд дійшов висновку про те, що посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного.

Опубліковані відповідачем у цій справі висловлювання щодо дій позивача є такими, що можуть бути перевірені на предмет їх правдивості, оскільки «незаконного заволодіння помешканням у центрі міста за підробленими документами», підпадає під ознаки кримінально-караного діяння, що своєю чергою виключає віднесення цих слів до оціночних суджень чи критичних зауважень про його діяльність.

Зважаючи на те, що оспорювана інформація містить пряме обвинувачення позивача у вчиненні тяжких злочинів та з огляду на відсутність щодо нього обвинувального вироку, який набрав законної сили, чи хоча б офіційної підозри або висунутого обвинувачення, відповідач поширив інформацію, яка є недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право позивача.

Неспроможним є посилання відповідача на те, що він не є автором оприлюдненої ним інформацію, а його коментар не містить категоричних тверджень, образливих висловлювань і має примітку щодо презумпції невинуватості.

Суд нагадує, що відповідачем у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є не тільки автор недостовірної інформації, а насамперед особа, яка поширила таку інформацію. При цьому за змістом положень частин 4, 6 статті 277 ЦК України спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися особою, яка поширила інформацію, незалежно від її вини.

Згідно з нормами частин 1, 7 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що суд, задовольняючи позов, повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, з-поміж іншого полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК України).

Верховний Суд України в постанові N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з

урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -

спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9).

Отож, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Поширення про людину недостовірної негативної інформації завжди викликає негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, обов`язок якого покладають саме на ту сторону, яка просить про її відшкодування. Сам лише факт порушення немайнового права позивача не може слугувати виключною підставою для грошової компенсації моральної шкоди, оскільки її заподіяння має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, наскільки широким було оприлюднення негативної інформації, та наскільки глибокими були з цього приводу переживання позивача, щоб сягнути рівня страждань.

Як у позовній заяві, так і в судовому засіданні пан ОСОБА_5 не вказав на характер страждань, викликаних діями відповідача, а також не навів та не довів настання негативних наслідків, яких він зазнав через поширенням щодо нього недостовірної інформації.

Своєю чергою відповідач заперечував щодо заподіяння позивачеві моральної шкоди та доречно покликався на те, що передбачливо навів у своєму коментарі положення статті 62 Конституції України, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ця обставина, так само як і те, що відповідач не є автором оприлюдненої ним недостовірної інформації, не звільняє його від відповідальності за її поширення, але позитивно сприймається судом при розв`язанні питання щодо відшкодування моральної шкоди.

З огляду на всі доводи, які навели сторони у цій справі, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її немайнових прав, суд зазначає, що наведених позивачем аргументів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на його користь грошової компенсації, оскільки: 1) він не надав жодних доказів на підтвердження моральної шкоди; 2) із позовної заяви не вбачається, чому саме позивачка обрахувала свою моральну шкоду в розмірі: 100 000 грн., а не іншого розміру.

Водночас Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» обов`язкова для використання українськими судами, нерідко справедливою сатисфакцією відшкодування шкоди, заподіяної особі внаслідок правопорушення, вважає саме встановлення факту порушення. Тобто, зважаючи на всі особливості кожної справи, Суд може вирішити, що стосовно певних скарг констатація правопорушення сама по собі є достатньо справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію.

Наприклад, у справі «Аміхалай проти Молдови» (20.04.2004) зазначено, що сам факт визнання порушення є достатньою компенсацією моральної шкоди. Те саме зазначено у рішеннях «Білуха проти України» (09.11.2006), «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (28.05.1985).

Підсумовуючи, суд констатує, що позивач довів факт поширення про нього відповідачем негативної та недостовірної інформації й викладене не є оціночним судженням. Разом з тим позивач не надав переконливих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та належного обґрунтування її розміру, у зв`язку з чим суд вважає, що визнання поширеної відповідачем інформації недостовірною та такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача, а також покладення на відповідача обов`язку спростувати цю інформацію є справедливою сатисфакцією за порушення ним немайнового права позивача та достатнім для захисту його репутації.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 76-83, 141, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, ст. ст. 23, 277, 1167 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача, оприлюднену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у відкритій групі «Мукачево.ТАК» соціальної мережі Facebook, інформацію про вчинення адвокатом ОСОБА_1 тяжких злочинів, зокрема незаконного заволодіння помешканням у центрі міста за підробленими документами.

Зобов`язати ОСОБА_2 не пізніше п`яти днів з дня набрання цим рішенням законної сили видалити публікацію, що містить зазначену інформацію та спростувати її шляхом повідомлення про ухвалене у цій справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту на особистій сторінці відповідача в соціальній мережі Facebook, та не видаляти це повідомлення протягом наступних після його опублікування 120 (ста двадцяти) днів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Головуючий Юрій Мирошниченко