Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/3097/20
Провадження № 2/279/10/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

в складі головуючого судді Шульги О.М.,

з секретарем Райвахівською Л.В.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Коростені цивільну справу № 279/3097/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та припинення спільної часткової власності, -

В С Т А Н О В И В:

06.07.2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, вимоги за яким уточнила шляхом подачі позовної заяви від 29.07.2020 року (а.с.29а), в якій зазначила, що відповідно до договору дарування, посвідченого Коростенською ДНК від 18 квітня 1984 року № 1897, їй, ОСОБА_5 , було подаровано 11/20 частин будинку АДРЕСА_1 .

Згідно архівних даних Комунального підприємства «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за:

- ОСОБА_6 - 11/20 частин будинку, згідно Договору дарування, посвідченого Коростенською ДНК від 18 квітня 1984 року № 1897;

- ОСОБА_3 - приватизована квартира АДРЕСА_2 , що складає 5/20 частин будинку, згідно Свідоцтва № 12928 про право власності на житло від 26.11.2007 р.;

- ОСОБА_4 - 1/5 частина будинку, згідно Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу 22.11.2003 року, № 7746 (Довідка - Додаток №1).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до акту Коростенського МБТІ про розподіл часток в натурі та Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна на будинок АДРЕСА_1 :

11/20 частин, що складають квартиру АДРЕСА_3 та в ОСОБА_2 у користуванні знаходиться: коридор 1-1 площею 4,6 кв.м., ванна 1-2 площею 4,0 кв.м, туалет 1-3 площею 2,3 кв.м, коридор 1-4 площею 3,7 кв.м., кухня 1-5 площею 6,4 кв.м, кімната 1-6 площею -14, 1 кв.м, кімната 1-7 площею 7,9 кв.м., кімната 1-8 площею 9,2 кв.м., ганок «а-4», 2/3 частини сараю «Б», огорожа № 4;

5/20 частин житлового будинку, що належить на праві власності ОСОБА_3 , складає квартиру АДРЕСА_2 та у користуванні ОСОБА_3 знаходиться: І поверх: тамбур - 2-1 площею 4,9 кв.м, коридор 2-2 площею 6,5 кв.м, сан кімната 2-3 площею 4,5 кв.м., кухня 2-4 площею 4,8 кв.м, кімната 2-5 площею 9,7 кв.м, кімната 2-6 площею 1.6 кв.м.; мансардний поверх: передпокій 2-7 площею 18,1 кв.м, кімната 2-8 площею 17,2 кв.м, ганок «а-3», сарай «В», огорожа №1-№3;

1/5 частина житлового будинку, що складає квартиру АДРЕСА_4 та у користуванні ОСОБА_4 знаходиться: веранда - 3-1 площею 3,4 кв.м, коридор 3-2 площею 5,6 кв.м, кімната 3-3 площею 12,9 кв.м., 1/3 частина сараю «Б».

Частка, яку вона просить виділити, є відокремленою, тому її виділ в натурі можливий. При виділенні в натурі частки із спільної часткової власності, право спільної часткової власності припиняється.

З підстав, передбачених ст. 364, 367 ЦК України просить виділити ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , яка складається : з коридору 1-1 площею 4,6 кв.м., ванни 1-2 площею 4,0 кв.м, туалету 1-3 площею 2,3 кв.м, коридору 1-4 площею 3,7 кв.м., кухні 1-5 площею 6,4 кв.м, кімнати 1-6 площею 14,1 кв.м, -кімнати 1-7 площею 7,9 кв.м., кімнати 1-8 площею 9,2 кв.м, ганку «а-4», 2/3 частини сараю -Б», огорожі № 4 та визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_5 .

Виділити ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , яка складається: І поверх: тамбур - 2-1 площею 4,9 кв.м, коридору 2-2 площею 6,5 кв.м, сан кімнати 2-3 площею 4,5 кв.м., кухні 2-4 площею 4,8 кв.м, кімнати 2-5 площею 9,7 кв.м, кімнати 2-6 площею 11,6 кв.м.; мансардний поверх: передпокою 2-8 площею 18,1 кв.м, кімнати 2-8 площею 17,2 кв.м, ганку «а- сараю «В», огорожі №1-№3, визнавши за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_6 .

Виділити ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4 , яка складається : з веранди - 1-І площею 3,4 кв.м, коридору 3-2 площею 5,6 кв.м, кімнати 3-3 площею 12,9 кв.м., 1/3 частини сараю «Б», визнавши за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_7 , та припинити право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Одночасно просила стягнути сплачений судовий збір в сумі 1044,51 гривень солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 .

В клопотанні від 28.03.2023 року представник позивача просила стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які складаються з судового збору та витрат за проведення експертиз на користь ОСОБА_2 .

В судовому засіданні з пояснень представника позивача ОСОБА_2 , адвоката Терещенко І.Ю., слідує, що позовні вимоги підтримуються нею частково. Зазначила, що відповідно до договору дарування позивач набула право власності на 11/20 частин будинку АДРЕСА_1 . Згідно архівних даних у будинку за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка фактично проживає в Росії і з 2020 року до України не приїздила. З акту МБТІ та висновку слідує про можливість проведення розподілу будинку між співвласниками. Фактично частки кожного з власників відокремлені, тому виділ можливий без проведення перебудов, про що зазначено і у висновку експертизи, яка була проведена у даній справі. Також з висновку експерта слідує, що частка позивача є меншою ніж частки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , однак ОСОБА_2 з цим погоджується і просить виділити їй в натурі приміщення, що складають квартиру АДРЕСА_3 , а саме: коридор 1-1 площею 4,6 кв.м., ванна 1-2 площею 4,0 кв.м, туалет 1-3 площею 2,3 кв.м, коридор 1-4 площею 3,7 кв.м., кухню 1-5 площею 6,4 кв.м, кімнату 1-6 площею -14, 1 кв.м, кімнату 1-7 площею 7,9 кв.м., кімнату 1-8 площею 9,2 кв.м., ганок «а-4», 2/3 частини сараю «Б», огорожа № 4; визнавши за ОСОБА_2 на вказані приміщення право власності та припинивши право спільної часткової власності.Зазначене наддасть позивачу можливість безперешкодно зареєструвати у своєму житловому приміщенні дочку та онуку.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні 19.09.2023 року позовні вимоги не визнав. Зазначив, що реконструкція будинку здійснювалась без дозволів .

Відповідач ОСОБА_4 жодного разу в судові засідання не прибула, будь-яких клопотань, пов`язаних з розглядом справи, не подала.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне :

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо виділу частки із майна, яке знаходиться в спільній частковій власності, оскільки сторони є власниками спільного майна і в судовому засіданні стороною позивача підтримано вимогу про виділення одному із співвласників належної частини в спільному майні.

Встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 18.04.1984 року позивач набула право власності на 11/20 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Жилий будинок в цілому, загальною площею 56, 5 кв.м., розташований на земельній ділянці розміром 527 кв.м., будинок дерев`яний, до будинку належить хлів. Даний договір посвідчено державним нотаріусом Коростенської міської нотаріальної контори Добролежею, та зареєстровано в реєстрі за №1897.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верхового Суду України від 18.11.2015 № 6-1858цс15, від 16.12.2015 № 6-688цс15, від 10.02.2016 № 6-2124цс15.

В додатку до позовної заяви, крім вищезазначеного договору, додано технічні паспорти на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлені КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації « Житомирської обласної ради 20.09.2007 року та 07.07.2020 року, акт про розподіл часток в натурі від 07.07.2020 року, який не підписаний учасниками справи, висновок щодо можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 07.07.2020 року.

З вказаних документів слідує, що позивач ставить питання про виділ 11/20 частин будинку , що складає квартиру АДРЕСА_3 , до якої належить коридор площею 4, 6 кв.м, ванна площею 4, 0 м., туалет площею 2, 3 м., коридор площею 3, 7 кв.м., кухня площею 6, 4 кв.м, кімната площею 14, 1 кв.м., кімната площею 7, 9 кв.м, кімната площею 9, 2 кв.м.

Отже, з договору дарування слідує, що будинок загалом має загальну площу 56, 5 кв.м.

Разом з тим, з технічного паспорту, слідує, що наразі лише тільки приміщення, які просить виділити позивач, мають загальну площу 52, 2 кв.м., а будинок в цілому вже має площу 151, 4 кв.м. Проведено зміну кількості приміщень, їх площ, функціонального призначення.

Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Частиною 4 статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції № 55 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності- це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364,367 ЦК України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року №295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

Згідно вказаної норми закону правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Матеріали справи не містять документів на підтвердження законності проведення реконструкції/прибудов, внаслідок чого змінено площу спірного будинку з 56, 5 кв.м. до 151, 4 кв.м., що вказує на те, що спірний будинок втратив тотожність з тим, який позивач набула у власність згідно договору дарування.

За клопотанням позивача у справі було проведено оціночно-будівельну та будівельно-технічну експертизу, за висновками якої вбачається технічно можливим поділ житлового будинку з господарськими будівлями за умовами відступу від ідеальних часток співвласників та вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва.

Оскільки позивач в судовому порядку шляхом виділу частки домоволодіння має на меті узаконити проведені після укладення правочину добудови, на які право власності не оформлено, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 19, 76-81, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, ст. 357, 358, 364, 367, 376 ЦК України,

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та припинення спільної часткової власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня його вручення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони та учасники:

Позивач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_9 , посвідчення адвоката №001132 видане 25.11.2019 року Радою адвокатів Житомирської області.

Відповідач - ОСОБА_3 , адреса АДРЕСА_10 , дані паспорта та РНОКПП в справі відсутні.

Відповідач - ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_11 , дані паспорта та РНОКПП в справі відсутні.

Суддя: О.М.Шульга