Суддя Шевченко С. В.
Справа № 644/8018/19
Провадження № 2/644/1083/23
16.11.2023

РІШЕННЯ

іменем України

06 листопада 2023 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова в особі судді Шевченка С.В., за участю секретаря Кузьміної Ю.С., розглянув в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

учасники судового розгляду: позивачка та відповідач, представник позивачки адвокат Равницька Л.С.,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 подала до суду позов в якому просила визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

На обґрунтування вимог позивачка посилалась на те, що 20.09.1996 вона уклала шлюб з ОСОБА_3 11.07.2001 вони придбали спірну квартиру, право власності на яку було зареєстровано за її колишнім чоловіком, однак кошти на придбання житла були витрачені спільні. ОСОБА_3 заперечуючи проти первісного позову подав зустрічний, в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю. Як на підставу зустрічних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що оскільки у них з дружиною не було фінансової можливості придбати власне житло, то спірна квартира була придбана для нього за грошові кошти його батьків.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено, що 20.09.1996 між сторонами був укладений шлюб, що підтверджується копією відповідного свідоцтва серії НОМЕР_1 . 13.03.2020 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили 14.04.2020.

У період шлюбу 11.07.2001 ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу та його дублікатом, які надані суду сторонами справи.

Право власності на придбаний об`єкт житлової нерухомості було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Наведені вище обставини підтверджені відповідними документами, які містяться в матеріалах справи.

При вирішенні питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню для вирішення спору, суд виходить з такого.

Пунктами 1 і 2 розділу «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, а Кодекс про шлюб та сім`ю України втрачає чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України.

Пунктами 1 і 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони на інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У зв`язку із набранням Цивільним кодексом України чинності з 1 січня 2004 року, Сімейний кодекс України також набрав чинності з 1 січня 2004 року, тому нормами цього Кодексу регулюються відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності, а спірні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Встановлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 11.07.2001, відтак, суд доходить висновку, що для вирішення спірних правовідносин, підлягають застосуванню, як положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (надалі КпШС України) в частині підстав виникнення права власності та правового режиму набутого майна, так і положення СК України в частині визначення порядку поділу спірного майна.

Статтею 22 КпШС України було встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 чинної на час виникнення і існування спірних відносин постанови «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» № 16 від 12.06.1998 року, роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Як вбачається з п. 3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11.07.2001, продавець квартири ОСОБА_4 грошові кошти за її відчуження отримала від ОСОБА_3 .

Позивачем за зустрічним позовом не доведено суду належними і допустимими доказами тієї обставини, що спірна квартира отримана ним в дар від батьків, оскільки суду не було надано ні договору дарування квартири, ні договору дарування грошових коштів на її придбання.

Показання свідків, без наявності належним чином складених і посвідчених правочинів (договорів дарування чи то майна, чи то грошових коштів), не можуть вважатись достовірними і достатніми доказами на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а також їх наявність чи відсутність.

Натомість надання позивачкою доказів, що підтверджують її працевлаштованість і отримання доходу до моменту придбання її чоловіком спірного житла, спростовують доводи відповідача ОСОБА_3 про відсутність у їх сім`ї фінансової можливості для придбання квартири. До того ж, відсутність даних про те, що ОСОБА_3 до моменту набуття спірного житла був недієздатним або непрацездатним, не дають обґрунтованих підстав припускати, що він не мав джерела доходу.

На підставі викладеного вище, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності, як майно нажите подружжям за час шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми.

У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відтак суд доходить висновку, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам у рівних частках, тобто по частині кожному.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 за подачу позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2175 грн, що дорівнює одному відсотку ставки судового збору від половини вартості спірної квартири, визначеної на підставі аналітичної довідки про ринкову вартість майна, якою повна вартість квартири визначена у розмірі 435 000 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на частини спірної квартири, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судові витрати, які остання понесла при оплаті судового збору у розмірі 2175 грн, що відповідає 1% від вартості частки майна на яку суд визнав за нею право власності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-13, 76, 81, 141, 242-246, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2175 грн.

Відмовити у зустрічному позові ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складений 16.11.2023.

Суддя С.В. Шевченко