ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 611/715/21 Номер провадження 22-ц/814/525/23Головуючий у 1-й інстанції Коптєв Ю.А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Лобов О.А., Триголов В.М.,

розглянувши у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 січня 2022 року, постановлене суддею Коптєвим Ю.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

26.10.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 30.04.2010, зі змінами, внесеними апеляційним судом 03.09.2010 (справа №2-146/10), зобов`язано УПФ України в Барвінківському районі Харківської області провести перерахунок призначеної йому державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, виходячи із 6 мінімальних розмірів пенсії за віком та 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленою ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відповідно до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як інваліду ІІІ групи, починаючись з 01.03.2010.

Указане судове рішення перебувало на примусовому виконанні ВДВС Барвінківського РУЮ у Харківській області, виконавче провадження за яким відкрито постановою державного виконавця ВП №23045020 від 06.12.2010 та закінчено 20.12.2010.

Починаючи із 01.11.2011 пенсія призначалася та виплачувалася відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 у справі №3-333/2018 (4498/18) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №796-ХІІ щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Вказує, що неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України, є підставою для застосування наслідків, передбачених у статті 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними, стосується також і випадків визнання неконституційними законів.

Вважає, що з урахуванням розмірів мінімальної пенсії, встановлених законами України «Про державний бюджет України на 2015 рік», «Про державний бюджет України на 2016 рік», «Про державний бюджет на 2017 рік», «Про державний бюджет України на 2018 рік», «Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік», «Про державний бюджет України на 2021 рік», внаслідок дії ч.3 ст.54 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, за період з січня 2015 року по липень 2021 року йому виплачено державну пенсію та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю на 382 655,36 грн. менше, ніж мало бути, чим завдано шкоди.

Із підстави викладеного, посилаючись на положення ст.ст.23, 1167, 1174 ЦК України, просить стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь 350 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, як громадянину України, якої зазнав внаслідок дії ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ, якої вони зазнали внаслідок дії ч.3 ст.54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, згідно з ч.4 Рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(ІІ)2021.

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 13.01.2022 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - відмовлено за недоведеністю.

Позивач оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Із підстав, раніше викладених у позовній заяві, доводить, що завдана йому шкода полягає у неодержанні доходів (пенсійних виплат), які б можна було реально отримати від територіального органу Пенсійного фонду України за звичайних обставин, якби його право не було порушене застосуванням до нього визнаного неконституційним правового акту. Залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін, призведе до позбавлення позивача права на справедливий розгляд його справи, чим буде порушено п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположним свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 та позбавлення його права мирно володіти своїм майном, тобто позбавлення права на відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 12.09.2023 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, що з огляду на положення ч.2 ст.372 цього Кодексу, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, інвалідність пов`язана з Чорнобильською катастрофою, що підтверджується посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1) серії НОМЕР_1 від 02.07.2019, видане Харківською обласною державною адміністрацією, строк дії - безтермінове./а.с.8/.

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 30.04.2020 (справа №2-146/10), зі змінами, внесеними рішенням апеляційного суду від 03.09.2010, зобов`язано УПФ України в Барвінському районі Харківської області здійснити перерахунок державної та додаткової пенсії ОСОБА_1 у відповідності до ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 6 мінімальних пенсій та 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленою ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відповідно до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як інваліду ІІІ групи, починаючись з 01.03.2010 з урахуванням раніше сплачених сум./а.с.9-11, 12-15/

Постановою державного виконавця ВДВС Барвінківського РУЮ Харківської області від 06.12.2010 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-146, виданого 02.12.2010 Барвінківським районним судом про зобов`язання УПФ в Барвінківському районі здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.03.2009 з урахуванням раніше виплачених сум./а.с.16/

Згідно відомостей, наданих відділом опрацювання пенсійної документації №3 управлінням з питань виплати пенсії ГУ ПФУ в Харківській області листом від 26.07.2021 №2000-0403-8/96467, за період дії ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII», яка втратила чинність 07.07.2021 на підставі рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 07.07.2021 №1-р(ІІ)/2021, тобто за період з 01.01.2015 по 30.06.2021 помісячно, а саме: січень - грудень 2015 року 26 748,00 грн.; січень - грудень 2016 року 30 269,25 грн.; січень - грудень 2017 року 35 784,00 грн.; січень - грудень 2018 року 39 305,25 грн.; січень - грудень 2019 року 56 337,54 грн.; січень - грудень 2020 року 72 565,20 грн.; січень - червень 2021 року 69 067,85 грн./а.с.17-22/

Позивач, як на підставу позовних вимог посилається на п.4 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(ІІ)/2021, яким встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-УІІІ.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, районний суд виходив із того, що таке рішення Конституційного Суду України не містить положень, які б визначали порядок виконання п.4 щодо відшкодування такої шкоди громадянам України. Натомість посилання позивача на положення ст.1174 ЦК України суд визнав безпідставними та недоведеним належними доказами факт заподіяння відповідачами моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останніх в її заподіянні.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги їх правильність не спростовують та зводяться до довільного трактування норм пава на власну користь.

Конституційний Суд України у Рішенні №1-р(ІІ)/2021 від 07.04.2021 у справі №3-333/2018 (4498/18) дійшов висновку, що положення частини третьої статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII не відповідають Конституції України (є неконституційними). Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону в редакції Закону №76-VIII. З метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, Конституційний Суд України вважав, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII.

Відповідно до ч.2 ст.8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, положення частини третьої статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.

Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги Конституційного Суду України, що вказані у його Рішенні №1-р(ІІ)/2021 від 07.04.2021 у справі №3-333/2018(4498/18), не прийнятий.

При цьому, Верховна Рада України при розгляді та прийнятті законів не виконує владних управлінських повноважень, а реалізовує конституційні повноваження щодо законодавчої діяльності, що дає підстави зробити висновок, що юрисдикція судів не поширюється на спори щодо прийняття законів, їх підписання чи оприлюднення. Наведене відповідає позиції ВАСУ, сформованій у справі №К/800/8435/15 від 22.10.2015.

Відтак, захисту підлягає фактично порушене право особи у правовідносинах з відповідачем і лише при здійснені суб`єктом владних повноважень чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій. Отже, фізичні та юридичні особи не є безпосередніми учасниками правовідносин, які виникають під час здійснення Верховною Радою України законодавчої діяльності. Із чого вбачається, що Верховна Рада України не є суб`єктом спірних правовідносин.

Посилання позивача на положення ст.1174 ЦК України районний суд правильно визнав безпідставними, оскільки ними врегульовані правовідносини, відмінні за фактичними обставинами від спірних.

Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.7 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

На позивача покладається обов`язок доведення наявності заподіяної шкоди та її розмір, протиправність дій або бездіяльності відповідача, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок між діяннями та шкодою.

Позивачем не доведено належними доказами факт заподіяння відповідачами шкоди у розумінні статей 23, 1167, 1174 ЦК України, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (дією або бездіяльністю) заподіювачів та вини відповідачів в її заподіянні.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, не спростованими позивачем у доводах апеляційної скарги. При цьому розмір заподіяної шкоди не може зводитись до фактичної різниці між сумами грошових коштів, сплачених як пенсійні виплати на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та розміром пенсійних нарахувань, передбачених положеннями ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996 №230/96-ВР.

Інших доводів на спростування правильності висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.11.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.А. Лобов

В.М. Триголов