Дата документу 18.10.2023 Справа № 334/2628/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2628/18 Головуючий у 1-й інстанції:Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/1183/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що 20.09.2003 року вона з відповідачем уклала шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції у м. Запоріжжя, актовий запис № 565. Подружнє життя з відповідачем не склалось. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2018 шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.07.2005, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою В.М., зареєстрованого в реєстрі за №3782, сторони за сумісні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 . Квартира була придбана у кредит відповідно до умов кредитного договору ZPD0GK50400654 від 26.07.2005 та передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за договором (іпотечний договір №605 від 27.07.2005). Всі зазначені договори укладені в інтересах сім`ї та підписані відповідачем.

10.01.2008 зобов`язання за договором були виконані у повному обсязі, у зв`язку з чим була знята заборона відчуження з предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно висновку про вартість майна (квартири) від 15 березня 2018 року ринкова вартість 1/2 частки квартири складає 342 021,00 грн.

Оскільки квартира є неподільною річчю, яка була придбана під час шлюбу з відповідачем за сумісні кошти, та між сторонами не було встановлених шлюбним договором інших умов, на яких квартира передається у власність, ОСОБА_2 просила суд: визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку у даній квартирі без реального поділу; судові витрати покласти на відповідача.

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно. Зустрічні позовні вимоги обґрунтував тим, що в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 ним за договором купівлі-продажу від 27.07.2005, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3782, придбана квартира АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру зареєстровано за ним в цілому. Квартира придбана за кредитні кошти, які ним було отримано за кредитним договором № ZPD0GK50400654, укладеним 26.07.2005 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк». Квартира купувалася для матері - ОСОБА_3 за її кошти, але оскільки вона на той час проживала та працювала в Італії, то кредит на квартиру та квартира була оформлена на ім`я ОСОБА_1 .

Жодних спільних коштів ОСОБА_2 на погашення кредиту вкладено не було. Кредит в повному обсязі було виплачено за кошти його матері ОСОБА_3 .

Кошти на погашення кредиту ОСОБА_3 надсилалися йому як банківськими переводами, так і передавалися через знайомих та привозилися нею особисто.

Враховуючи, що в повному обсязі зобов`язання за кредитним договором були виконані за рахунок коштів, що не є спільною сумісною власністю подружжя, а були надані ОСОБА_3 , тобто джерелами набуття квартири не були ані сумісні кошти подружжя, ані спільна праця, вважає, є всі підстави для визнання даної нерухомості його особистою власністю.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у загальному розмірі 3 920,21 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить: визнати підстави відводу судді Турбіної Т.Ф. обґрунтованими; рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при розгляді справи та при постановленні судового рішення, обґрунтовуючи висновок щодо належності майна до спільної сумісної власності подружжя, суд надав пріоритет ОСОБА_2 та порушив принцип рівності сторін, принцип змагальності, так як посилаючись на презумпцію спільності майна подружжя фактично незаконно усунув ОСОБА_2 від доведення обставин, на які вона посилається у своїх вимогах та запереченнях.

Усуваючи ОСОБА_2 від обов`язку доведення обставин справи, суд поклався на правову позицію, висловлену в Постанові ВС від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18, щодо презумпції спільності майна подружжя, дійшовши до висновку: «Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю».

Однак, поза увагою суду залишились норми матеріального і процесуального права, які повинні бути застосовані до спірних правовідносин і які судом не були застосовані:

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 641/4323/15-ц).

Аналогічна вимога щодо необхідності встановлення джерела придбання майна визначена і в Постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18, на яку посилався суд, однак її зміст було застосовано судом вибірково.

В Постанові КЦС ВС від 07 жовтня 2021 року справа № 756/1512/19: Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця».

При цьому, в Постанові КЦС ВС від 20.07.2022 № 703/2284/19 (61-18299св21), зроблено висновок: Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця».

Зазначені правові позиції за часом висловлені пізніше, тому підлягають обов`язковому застосуванню судом першої інстанції (ВП ВС 30.01.19 p. № 755/10947/17).

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, суд касаційної інстанції вказав: «Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам».

З аналізу зазначених норм права та правових висновків Верховного Суду (за датою більш пізніших, ніж застосовані судом), вбачається, що при розгляді справ про поділ майна подружжя встановлення джерел набуття майна, спільна участь подружжя коштами або працею в набутті майна - є однією із обов`язкових обставин, які повинні бути встановлені та доведені належними та допустимими доказами.

Як зазначає скаржник, на його думку, суд неправильно ототожнив презумпцію спільності майна подружжя з презумпцією джерел набуття майна, презумпцією спільності участі подружжя у набутті майна, звільнивши ОСОБА_2 від обов`язку доказування, що призвело до постановлення помилкового рішення.

Крім того, необґрунтованим є висновок що навіть за умови доведення належними доказами ОСОБА_1 факту належності коштів на придбання квартири/на погашення кредиту за квартиру його матері ОСОБА_3 , і придбання квартири в її інтересах - зазначена обставина не може бути підставою для віднесення майна до особистого.

Враховуючи, що мати ОСОБА_1 не є членом сім`ї свого сина і невістки, надані нею особисто сину кошти - не є спільним майном подружжя. Таким чином, придбане за такі кошти, за кошти які належали особисто одному із подружжя, майно не є спільним майном подружжя, а є особистою власністю.

ОСОБА_1 не висуває вимогу щодо визнання коштів, що належали його матері, його особистою власністю, він висуває вимогу щодо визнання майна, придбаного за належні особисто йому, а не сім`ї, кошти, особистою власністю.

Суд дійшов невірного висновку, що кошти матері ОСОБА_1 неможливо віднести до джерела придбання особистої власності. І, навіть якщо, як зазначається в рішенні, на думку суду відсутні докази на підтвердження що виключно всі кошти надані матір`ю, у суду були підстави для вирішення справи і поділу майна з урахуванням цих коштів як таких, що належали особисто ОСОБА_1 і, як наслідок, збільшення його частки на визначений розмір.

Крім того, висновок суду що джерелом придбання квартири були спільні кошти подружжя, повністю спростовується матеріалами справи.

ОСОБА_1 стверджує, що жодних коштів зі спільних з відповідачем на погашення кредиту вкладено не було. Ані ОСОБА_1 особисто, ані відповідачка під час спільного життя в період виплати кредиту не заробляли кошти, яких би вистачило на його погашення. Кредит в повному обсязі було виплачено за кошти матері ОСОБА_3 , тобто за кошти які належали ОСОБА_1 особисто, за кошти, які не є спільним сумісним майном подружжя.

Крім того, в січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з завою про відвід судді.

Зазначену ухвалу обґрунтував, зокрема, посиланням на наступні обставини: «13.12.2022 року під час ознайомлення ОСОБА_1 з матеріалами справи з метою підготовки до судових дебатів, а саме, при ознайомленні з матеріалами тому № 2, йому стали відомі обставини, які є підставою для відводу судді: у томі № 2 справи змінена нумерація листів, зникли довідки про перенос засідання у зв`язку з зайнятістю судді в іншій справі та опис документів.

Зазначені обставини підтверджуються фотокопіями аркушів тому № 2 справи, які були зроблені при попередньому ознайомленні адвоката з матеріалами справи 30.11.2021 року, і які не відповідають наявним, фотокопії яких зроблено ОСОБА_1 під час ознайомлення з матеріалами справи 13.12.2022 року.

Визначити які саме матеріали, крім довідок про перенос засідання, зникли з матеріалів справи, а які можливо додані, заявник не може, так як повна фотофіксація всіх матеріалів справи у нього відсутня.

Однак, сам виявлений факт зміни нумерації листів справи, відсутності опису - є безмовною підставою для об`єктивних висновків ОСОБА_1 щодо упередженості та необ`єктивності судді.

ОСОБА_1 достеменно не відомо - що послугувало причиною для таких дій, однак, враховуючи і зазначені обставини і попередні дії суду, він мав об`єктивні підстави для висновків що зміна нумерації аркушів справи здійснена з метою створення передумов для постановлення рішення на користь іншої сторони, і впевненості що постановлене рішення буде справедливим, у нього не має.

Упередженість та необ`єктивність вбачались і в інших, попередніх, діях судді, однак саме в комплексі із визначеними на теперішній час їх можливо розцінити як штучне створення передумов для постановлення завідомо неправосудного рішення на користь іншої сторони».

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 до заяви про відвід долучено фотокопії аркушів справи з різною нумерацією, і фотокопія листів для підтвердження відсутності опису матеріалів справи, тобто зазначені ним обставини підтверджені доказами.

Крім іншого, ОСОБА_1 посилався на порушення суддею правил самовідводу.

Адвокатом Боярчук Н.В. до подання заяви про відвід, було подано клопотання (том 2, а.с. 140-150), в якому зазначені обставини, що викликають сумніви в неупередженості судді.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відвід суддя Турбіна Т.Ф. в ухвалі від 16.01.2023 року обґрунтувала її посиланням на те, що справу формує секретар судового засідання, а не суддя. Але, це жодним чином не впливає на обов`язок саме судді, головуючої у справі - заявити самовідвід.

В ухвалі від 18.01.2023 року судді Фетісова М.В. про відмову у задоволенні заяви про відвід судді, взагалі відсутні жодні посилання на вищезазначені ОСОБА_1 обставини.

За таких умов, на думку ОСОБА_1 , суддя повинен був заявити самовідвід.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Кузьмінова Д.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що апеляційна є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Від ОСОБА_1 до апеляційного суду повторно надійшла заява про відкладення розгляду справу, яка мотивована тим, що його представники адвокати Боярчук Н.В. та Сапожнікова О.В. не можуть брати участь у розгляді справи.

Від адвоката Сапожнікової О.В. також повторно надійшла заява про відкладення розгляду справу у зв`язку з сімейними обставинами та безпековою ситуацією в м. Запоріжжі.

Від адвоката Боярчук Н.В. надійшла заява, в якій вона повідомляє, що по даній справі її повноваження як адвоката, представника ОСОБА_1 , - припинені. Дія договору про надання правничої допомоги припинена. По даній справі інтереси ОСОБА_1 представляє інший адвокат.

Згідно положень статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням належного їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його представника.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Кузьмінова Д.В.,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини 2 статті 3 СК України).

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини 1 статті 57 СК України).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Стаття 61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 65 СК України визначає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

При вирішенні спору суд першої інстанції врахував правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких роз`яснюється, що ст.60 СК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18.

За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі ЄУН 264/2232/19, конструкція ст. 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд застосовує положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.09.2003 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Запоріжжя (т.1, а.с.4).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2018 шлюб між сторонами розірвано (т.1, а.с.149).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу, 26.07.2005 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ZPD0GK50400654, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в сумі 163074,40 грн. на наступні цілі: придбання нерухомості - 136485,00 грн., оплата страхових платежів 26589,40 грн. (т.1, а.с.16-21).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.07.2005, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 3782, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Купівля-продаж квартири була здійснена за 161600,00 грн. Згідно п. 13 договору, при укладенні договору купівлі-продажу нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст ст.ст. 59, 65 СК України (т.1, а.с.14-15).

27.07.2005 ОСОБА_1 уклав з ЗАТ КБ «ПриватБанк» іпотечний договір № 605, відповідно до умов якого, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ZPD0GK50400654 від 26.07.2005 іпотекодавець ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Згідно п. 11.5 договору іпотеки, предмет іпотеки переданий в заставу за нотаріально посвідченою згодою дружини (т.1, а.с.22-25).

Згідно листа РУ КБ «ПриватБанк» від 08.08.2008, у зв`язку з виконанням зобов`язань за кредитним договором 10.01.2008 була знята заборона відчуження з предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.26).

Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_1 , була придбана 27.07.2005, у період перебування сторін у шлюбі. Квартира була придбана за 161600,00 грн., з яких 136485,00 грн. були отримані на підставі кредитного договору, укладеного 26.07.2005 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 .

За відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстровані за вказаною адресою з 09.08.2005.

Вирішуючи спір по суті зазначених позовних вимог за первісним та зустрічним позовами, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірна квартира була набута подружжям за час шлюбу, вона за правилами ст. 60 СК України належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Застережень, що придбана спірна квартира є особистим майном ОСОБА_1 , договір купівлі-продажу від 27.07.2005 не містить. Згідно договору іпотеки, спірна квартира була передана в іпотеку за згодою дружини. Час придбання майна, джерело придбання майна (частково за власні кошти, частково за кредитні кошти, які були повернуті банку у повному обсязі у січні 2008 року), використання вказаного майна в інтересах сім`ї, що вбачається з реєстрації місця проживання сторін у справі у цій квартирі з часу її придбання і фактичного проживання у ній, у своїй сукупності дозволяє визначити правовий статус спірної квартири як сумісної власності подружжя.

Установивши, що квартира була набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав вказаний об`єкт таким, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому дійшов правильного висновку, що вона підлягає поділу у порядку, визначеному частиною 1 статті 70 СК України. При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_1 не спростував.

Так, в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_5 посилався на те, що квартира була придбана ним для його матері ОСОБА_3 і за її кошти, та доводить відсутність у сторін по справі доходів, достатніх для погашення заборгованості за кредитним договором, та погашення кредиту за рахунок коштів його матері ОСОБА_3 .

На підтвердження цих обставин було надано довідку ПАТ «Запоріжсталь» від 14.06.2018 №13/к про те, що ОСОБА_1 працює на підприємстві з 01.12.2006. Згідно довідок про доходи, з грудня 2006 року по грудень 2007 року сума його доходів становила 21267,62 грн., з січня 2008 року по грудень 2008 року 26346,66 грн. За даними фіскальної служби, джерелом отримання доходів ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2005 року по 4 квартал 2006 року значиться Представництво «Енерджі стандарт груп С.А.» (т.1, а.с.96-99).

Випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору ZPD0GK50400654 від 26.07.2005, випискою по рахунку і меморіальними ордерами підтверджується внесення ОСОБА_1 щомісячних платежів на погашення кредиту, дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором (т.1, а.с.100-101, 199-250, т.2, а.с.1-37).

Доводи зустрічного позову щодо проживання і працевлаштування ОСОБА_3 за кордоном підтверджується копією її закордонного паспорту, робочої візи, документів про працевлаштування та отримані доходи, випискою із страхового рахунку за період з 01.06.2002 по 30.06.2016, контрактом на постійне місце проживання (т.1, а.с.103-108, 116).

Відповідно до листа ПАТ «Промінвестбанк» від 19.09.2018 №22-4/1-03039 на запит ОСОБА_1 , банк об`єктивно не має можливості надати документи щодо отримання ним переказаних коштів за 2005-2007 роки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що вищевказаними доказами підтверджується наявність у ОСОБА_3 доходів, бажання придбати квартиру у м. Запоріжжі, та передача свідками у зазначених ними випадках грошових коштів синові ОСОБА_1 . При цьому, як правильно зазначив суд, конкретних відомостей щодо розміру грошових сум, які передавались, свідкам, які були допитані судом першої інстанції, не відомо. Доводи ОСОБА_1 , що спірна квартира придбана виключно за кошти його матері, які вона передавала з-за кордону через своїх знайомих та шляхом переказів, і належить фактично їй, не підтверджені належними доказами. Показання допитаних судом свідків не містять будь-яких фактичних даних з цього питання.

ОСОБА_2 на спростування доводів зустрічного позову посилалась на те, що вона з народженням 12.07.2006 року доньки перебувала у декретній відпустці, до того працювала та отримувала доходи, що підтверджується копією довідки форми ОК-5 Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2 за період 2002-2009 років, і що її близькі родичі також надавали матеріальну допомогу, яку вона витрачала в інтересах сім`ї, в тому числі на погашення кредиту. На підтвердження їх спроможності надавати матеріальну допомогу надала письмові докази: копію трудової книжки батька ОСОБА_6 , який у період придбання спірної квартири і погашення кредиту працював директором з комерційних питань ЗАОФФ «Віола», заступником директора Запорізького відділення кредитної спілки «Меотида»; копію трудової книжки сестри ОСОБА_7 , яка у період 2004 - 2010 років працювала у ряді банківських установ і довідку форми ОК-5 Індивідуальні відомості про застраховану особу (т.1, а.с.130-144).

ДФС України ГУ ДПС у Запорізькій області надало Відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів ОСОБА_2 за період з 01.07.2003 по 31.12.2007 (т.2, а.с.44-45).

ОСОБА_1 , доказуючи платоспроможність ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 доказуючи, що ОСОБА_3 заробляла і витрачала свої кошти на власні потреби і не мала мети проживати разом з одруженим на той час сином у спірній квартирі, надали докази: видачі ОСОБА_3 нотаріально посвідчених довіреностей на ім`я ОСОБА_1 від 19.07.2008, 21.10.2011 і 29.06.2016; докази придбання ОСОБА_3 , яка діяла в особі представника ОСОБА_1 на підставі довіреності, квартири за адресою АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2009, що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно; придбання автомобіля марки KIA SOUL, 2011 року випуску, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_3 від 25.11.2011 (т.1, а.с. 157-162, т.2 а.с. 85); укладення договору купівлі-продажу від 30.05.2016, згідно якого ОСОБА_1 , діючи як представник покупця ОСОБА_3 на підставі довіреності від 21.10.2011, купив квартиру АДРЕСА_3 (т.1, а.с.109-114).

Суд першої інстанції правильно встановив, що досліджені письмові докази у своїй сукупності підтверджують розмір доходів сторін на час придбання спірної квартири і в період погашення кредиту, обставини щодо працевлаштування ОСОБА_3 в Італії і її доходів. Допитані судом свідки підтвердили пояснення ОСОБА_2 , що її батько і сестра мали фінансову спроможність і надавали періодично їй матеріальну допомогу, яку вона витрачала в інтересах сім`ї, та пояснення ОСОБА_1 , що його мати ОСОБА_1 мала фінансову спроможність і надавала йому грошові кошти, які він витрачав на погашення кредиту.

Суд дійшов вірного висновку, що вказані докази ні кожен окремо, ні в своїй сукупності, не підтверджують того, що спірна квартира є особистим майном ОСОБА_1 . Для віднесення майна до особистої приватної власності дружини або чоловіка необхідно встановити, що таке майно було набуте дружиною або чоловіком до шлюбу, або за час шлюбу за умови, що право власності набуте на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй, йому особисто. Жодної із цих обставин в ході судового розгляду справи судом першої інстанції встановлено не було.

Колегія погоджується з висновком суду, що спірне майно було придбане за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, а тієї обставини, що спірне майно було набуте ОСОБА_1 за кошти, які належали йому особисто, останнім не доведено і судом не встановлено. Більш того, фактично в обґрунтування підстав зустрічного позову ОСОБА_1 посилався і доводив те, що квартира придбана в інтересах матері ОСОБА_3 і саме для неї, за її кошти, які вона надавала йому для погашення кредиту за квартиру, тобто, позивач за зустрічним позовом на факт придбання спірного майна за його особисті кошти взагалі не посилався і не доводив таких обставин.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства: суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, висновок суду про приналежність спірного майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді справи та при постановленні судового рішення, обґрунтовуючи висновок щодо належності майна до спільної сумісної власності подружжя, суд надав пріоритет ОСОБА_2 та порушив принцип рівності сторін, принцип змагальності, так як посилаючись на презумпцію спільності майна подружжя фактично незаконно усунув ОСОБА_2 від доведення обставин, на які вона посилається у своїх вимогах та запереченнях, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Посилання апеляційної скарги на застосування судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вище перелічених постановах Верховного Суду, безпідставні, оскільки висновки суду не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах.

За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав зустрічного позову та заперечень проти позову ОСОБА_2 , незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі заявлено вимоги щодо визнання підстав відводу судді Турбіної Т.Ф. обґрунтованими.

Згідно ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду, у зв`язку з чим колегія суддів перевіряє доводи ОСОБА_1 щодо незаконності та необґрунтованості ухвал Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2023 року та від 18 січня 2023 року.

Статтями 36-37 ЦПК України визначено перелік підстав, коли суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу).

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" визначені умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.

Зокрема, ст. 6 цього Закону встановлено заборону втручання в здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповагу до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання й поширення інформації в будь-якій формі з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду.

Як зазначено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом тільки на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції має визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто те, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у конкретній справі. Згідно з об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі будь-які сумніви в його безсторонності. У кожній окремій справі слід вирішувати чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, які свідчать про відсутність безсторонності суду (рішення Європейського Суду з прав людини "Білуха проти України").

Що стосується суб`єктивного критерію, то особиста безсторонність судді презумується, поки не надано доказів протилежного.

За об`єктивним критерієм слід визначити, чи існували переконливі факти, які б давали підстави для сумнівів у безсторонності судді. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини сумніватися, що певний суддя був небезстороннім, позиція відповідного судді є важливою, але не вирішальною. Головним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Викладені ОСОБА_1 в заяві про відвід судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя Турбіної Т.Ф. обставини (т. 2, а.с. 162-166, 167-179) суд першої інстанції вірно визнав такими, що не дають жодних об`єктивних підстав вважати, що суддя Турбіна Т.Ф. не є безсторонньою або що їй бракує неупередженості під час розгляду цивільної справи № 334/2628/18. Зазначені обставини фактично зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями судді, що не може бути підставою для відводу. При цьому, порушення, допущені при оформленні матеріалів справи, на які вказує ОСОБА_1 , обґрунтовуючи заяву про відвід, регулюються вимогами Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814, і належать до обов`язків секретаря судового засідання, а не головуючого судді.

Враховуючи відсутність жодних, перелічених у ст.ст. 36-37 ЦПК України, підстав для відведення судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя Турбіної Т.Ф. від участі в розгляді справи, встановлену заборону втручання в здійснення правосуддя, вплив на суддю у будь-який спосіб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість заяви про відвід і відсутність правових підстав для її задоволення, у зв`язку з чим відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко