Справа № 201/5081/23
Провадження № 2/201/2070/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

25 жовтня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна) про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

03.05.2023 ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 (третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна) про визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою судді Наумової О.С. від 08.05.2023 відкрито провадження у справі, призначене проведення підготовчого засідання (а.с. 17).

Ухвалою суду від 19.05.2023 за заявою позивачки забезпеко позов шляхом заборони будь-яким державним реєстраторам та/або будь-яким іншим реєстраторам речових прав на нерухоме майно здійснювати будь-які дії щодо внесення (виключення, припинення) записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також заборонити будь-яким особам вчиняти правочини щодо відчуження, передання в іпотеку, оренду, вносити зміни вже до укладених правочинів, а також вчиняти інші дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с. 27 - 29).

Підготовче засідання у справи закрите 06.06.2023 та справи призначена до розгляду у судовому засіданні (а.с. 38).

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 20.05.2019, перебуваючи у шлюбі ОСОБА_3 , 1946 року народження, придбала квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В.

У зв`язку з віком та за станом здоров`я, позивачка і чоловік потребували й потребують постійного стороннього догляду, тому запропонували онукові ОСОБА_2 довічно доглядати в обмін на квартиру. Тому позивачка, за письмовою згодою чоловіка, й уклала договір дарування квартири. Від моменту укладення договору дарування, вважала домовленість виконаною. Але, відповідач не виконував домовленості, не піклувався про них, не сплачував комунальні послуги за подаровану квартиру, не купував ліки, продукти, а в січні 2022 року взагалі виїхав на постійне місце проживання до ОСОБА_4 , що унеможливило ним виконання домовленостей. З часу укладення договору й до теперішнього часу позивачка і її чоловік продовжують проживати у вказані квартирі, сплачують за комунальні послуги, тобто фактично не передала квартиру у дар. Позивачка в силу похилого віку стану здоров`я на час укладення оспорюваного договору потребувала стороннього догляді і матеріальній допомоги.

Вважала, що укладаючи оспорюваний договір дарування, помилилась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, і таким чином є наявні правові підстави для визнання його недійсним на підставі статті 229 ЦК України. Під час укладення оспорюваного договору її позиція не відповідала внутрішній волі та не була спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд, не відрізняла укладення договору дарування квартири з договором довічного утримання, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

На підставі викладеного, просила визнати договір дарування недійсним, визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Андрусенко Є.С. 17.08.2023 надали заяву, якою позовні вимоги підтримали повністю, справу просили слухати без їх участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували (а.с. 51).

Відповідач ОСОБА_2 жодного разу у судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи судом повідомлявся неодноразово належним чином, правом на надання відзиву на позов не скористався (а.с. 33-35, 40-41, 46, 61-63).

Від третьої особи - приватного нотаріуса Дніпровського МНО Щетілової О.В. 08.06.2023 надійшла заява про розгляд справи без її участі, рішення віднесла на розсуд суду (а.с. 42).

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Встановлено, що 29.07.2019 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрований у реєстрі за № 7665 (а.с. 8).

На час укладення договору ОСОБА_1 перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 , який надав згоду на його укладення, що видно зі змісту договору.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту та його оголошення нотаріусом оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, позивачка вказувала, що у зв`язку з віком та за станом здоров`я, позивачка і чоловік потребували й потребують постійного стороннього догляду, тому запропонували онукові ОСОБА_2 довічно доглядати в обмін на квартиру. З часу укладення договору й до теперішнього часу позивачка і її чоловік проживають у вказані квартирі, сплачують за комунальні послуги, тобто фактично не передала квартиру у дар. Вважала, що укладаючи оспорюваний договір дарування, помилилась щодо правової природи правочину, і думала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд, не відрізняла укладення договору дарування квартири з договором довічного утримання, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

Допитана у якості свідка під час розгляду справи ОСОБА_1 надала аналогічні свідчення (а.с. 50). Також надала виписку з медичної картки стаціонарного хворого неврологічного відділення свого чоловіка ОСОБА_3 , який у 2020 році переніс ішемічний інсульт, стан його погіршився у липні 2023 року (а.с. 51).

Як видно із оспорюваного договору, на момент його укладення ОСОБА_1 було 71 рік. Як зазначає позивач, у квартирі позивачка з чоловіком продовжують у проживати й після дарування.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному.

В разі встановлення цих обставин норми частини першої ст. 229 та ст.ст. 203 і 717ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Дана позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-372цс16.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування від 20.05.2019 та передачу у власність відповідачу квартири, яка є її єдиним житлом, що свідчить про те, що позивачка не мала наміру дарувати дану квартиру, і що вона, будучи людиною похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише на підставі договору довічного утримання, укладаючи спірний договір, помилилася щодо саме правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

А тому суд вважає, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак, не за договором дарування, а за договором довічного утримання.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідач позов визнала, суд приходить до висновку, спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки у України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання недійсним договору дарування, оскільки під час його укладення у позивачки було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність відповідача.

Також, право власності позивача на спірне майно підлягає відновленню.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані із захистом права власності позивачки шляхом визнання недійсним правочину та поновлення право власності шляхом поновлення запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволені, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1073,60 грн. за позовні вимоги немайнового характеру (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), а також в сумі 536,80 грн. за подання заяви про забезпечення позову (0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), а всього 1610,40 грн. (а.с. 14, 22), підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 155, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна) про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 29.07.2019, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою Ольгою Валеріївною, зареєстрований реєстрі за номером 7665.

Поновити право власності ОСОБА_1 шляхом поновлення запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1610,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 26 жовтня 2023 року.

Суддя Наумова О.С.