Справа № 352/79/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/1275/23
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Баркова В.М.,

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Марущака Володимира Івановича на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2023 року, ухвалене в складі судді Антоняка Т.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 21.01.2016 року звернувся в суд з позовом до Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_1 , у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення ХVІІ сесії IV скликання Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року «Про приватизацію земельних ділянок» в частині передачі ОСОБА_1 у власність земельних ділянок площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,09 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться біля будинку (п. 24 додатку до даного рішення).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 12.10.2004 року Тисменицькою міською радою прийнято рішення про передачу у власність жителям м. Тисмениця згідно додатку земельних ділянок площею 20,0238 га для: а) будівництва та обслуговування житлового будинку 7,3804 га; б) ведення особистого селянського господарства 12,6434 га, та видачу їм державних актів про право приватної власності на землю. У пункті 24 додатку до рішення передбачено передачу у приватну власність ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , земельних ділянок загальною площею 0,26 га, з яких: 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,09 га - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться біля будинку, 0,07 га - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за цвинтарем.

Позивач зазначав, що він раніше не міг допустити, що вказаним рішенням порушується його право користування земельною ділянкою площею 0,1047 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,2193 га (біля будинку), призначеної для ведення особистого селянського господарства, оскільки в державних актах про право власності на земельні ділянки, виданих ОСОБА_1 , вказані інші рішення Тисменицької міської ради, які були підставою для їх видачі і які він оскаржив у судовому порядку, зокрема рішення від 05.08.2005 року та від 16.11.2007 року; також при прийнятті оскаржуваного рішення не було матеріалів на підтвердження розміру земельних ділянок, їх конкретного місця розташування та не додано до нього жодних документів, включаючи будь-яких планів чи схем земельних ділянок, які передаються у приватну власність; площі земельних ділянок, вказаних в оскарженому рішенні, і земельних ділянок, переданих і вказаних в державних актах ОСОБА_1 серії ІФ №094417 від 25.11.2005 року та серії ЯЕ №846983 від 14.12.2007 року, серії ЯЕ №846984 від 14.12.2007 року суттєво відрізняються.

Тільки після ознайомлення з рішенням Тисменицького районного суду від 16.06.2015 року по справі №352/1969/13-ц він дізнався, що оспорюване рішення Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року лягло в його основу і стало підставою для відмови йому в позові про визнання недійсними та скасування рішень Тисменицької міської ради від 05.08.2005 року та від 16.11.2007 року і виданих на їх підставі ОСОБА_1 державних актів на право власності на земельні ділянки, а отже порушує його право користування спірними земельними ділянками. З оскарженого рішення Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року про передачу у власність ОСОБА_1 спірних земельних ділянок по АДРЕСА_1 (біля будинку) не вбачається, що цим рішенням фактично вилучається у позивача частина земельної ділянки площею 0,1047 га та 0,2193 га по АДРЕСА_2 , якою він та його батьки користувалися ще з 1950-х років і яка була закріплена за ними рішенням сесії Тисменицької міської ради від 12.09.1994 року №12 (яке є чинним на сьогоднішній день, так як ніким не скасоване), тому він його не оскаржував раніше.

Вказував, що спірні земельні ділянки рішенням ради від 12.10.2004 року передані у власність ОСОБА_1 не лише без уточнення площі земельної ділянки, але і без будь-яких підтверджуючих документів на право користування нею чи надання в порядку відводу. Адже рішенням Тисменицького районного суду від 17.12.1998 року, яке вступило у законну силу, встановлено, що ОСОБА_3 на законних підставах користується спірними земельними ділянками і не має будь-яких даних про те, що ОСОБА_1 правомірно міг користуватися земельними ділянками в розмірі більшими, ніж 0,066 га.

Також ділянка ж площею 0,0827 га, на яку ОСОБА_1 в подальшому отримав державний акт на право власності, фактично знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і примикає до його будинковолодіння з протилежної сторони без будь-якої можливості доступу (заїзду, проходу) до неї ОСОБА_1 . Ця обставина, в числі інших, була одним з мотивів відмови Тисменицькою міською радою в наданні ОСОБА_1 земельної ділянки під город в даному місці, що підтверджується листом-відзивом голови Тисменицької міської ради від 03.11.1994 року за №106.

Зважаючи на викладене, вважає, що строк оскарження рішення Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року пропущений з поважних причин і просив його поновити.

Вказував, що його право на землю є первинним, оскільки воно було оформлене за його дідом, потім батьком у встановленому законом порядку ще у 1954 році. Натомість ОСОБА_1 не має і не міг мати права на земельну ділянку, яка була в у законному користуванні його сім`ї і яка не вилучалась в них жодним рішенням. Рішенням сесії Тисменицької міської ради від 14.09.1994 року №12 було проведено реальний розподіл присадибних ділянок між господарствами ОСОБА_3 (батька позивача) та ОСОБА_1 по існуючих межах. Інших рішень, які б змінювали зафіксовані узгоджені межі та площі земельних ділянок по АДРЕСА_3 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, не приймалось. Дане рішення сесії оскаржувалось ОСОБА_1 , однак йому відмовлено в позові (рішення Тисменицького районного суду від 17.12.1998 року, залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.02.1999 року).

На момент винесення оспорюваного рішення Тисменицька міська рада також не врахувала, що 25.06.2004 року вступило у законну силу рішення Тисменицького районного суду від 18.03.2004 року по справі №2-9/2004 року, яким визнано неправомірним рішення сесії Тисменицької міської ради від 06.11.2002 року у частині скасування рішення сесії Тисменицької міської ради від 14.09.1994 року №12, яким було проведено реальний розподіл присадибних ділянок між господарствами ОСОБА_3 (його батька) та ОСОБА_1 по існуючих межах. Також рішенням від 06.11.2002 року міська рада надала дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації земельних ділянок жителями АДРЕСА_3 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які на той момент були у їх користуванні. Станом на 06.11.2002 року у ОСОБА_1 в користуванні була земельна ділянка площею 0,0660 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, іншої земельної ділянки біля будинку йому не виділялось і, відповідно, не знаходилось у його користуванні. Крім того на момент винесення оскаржуваного рішення про передачу ОСОБА_1 у власність спірних земельних ділянок Тисменицькою міською радою не затверджувалось жодної технічної документації ОСОБА_1 , а також проекту відведення йому земельної ділянки, що є грубим порушенням порядку приватизації земельних ділянок, передбаченого ст. 118 ЗК України. Тоді як батьком позивача ОСОБА_3 на виконання вищевказаного рішення міської ради від 06.11.2002 року така технічна документація була виготовлена, однак через умисну бездіяльність та зловживання посадовими обов`язками колишнім міським головою Я. Галигою (який діяв в інтересах свого свата ОСОБА_1 ), так і не було прийнято відповідного рішення про її затвердження та передачі йому у власність земельних ділянок, які були у його користуванні. І тільки у 2007 році на виконання рішення суду технічна документація ОСОБА_3 була затверджена (рішення Тисменицької міської ради від 07.06.2007 року).

Посилаючись на зазначені обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 до Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення ХVII сесії IV скликання Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року «Про приватизацію земельних ділянок», в частині передачі ОСОБА_1 у власність земельних ділянок площею 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,09 га - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться біля будинку (п. 24 додатку до даного рішення).

Не погодившись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Марущак В.І. подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.

Зазначає, що суд першої інстанції у встановленому порядку та строки не викликав ОСОБА_1 в судове засідання 10.08.2023 року (день ухвалення оскаржуваного рішення), розгляд справи провів без участі відповідача та його представника, що є порушенням вимог ЦПК України, статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя, рівності сторін у судовому процесі і справедливості судочинства та є підставою для скасування судового рішення.

По суті спору зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не встановив, яке право ОСОБА_2 було порушено відповідачами та чи підлягає воно судовому захисту. Так, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ №094417, виданого 25.11.05 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0691 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 , а згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ №846983, виданого 14.12.07 року, власником земельної ділянки площею 0,0827 га для ведення особистого селянського господарства за тією ж адресою. Позивач на даний час є суміжним землекористувачем по АДРЕСА_2 . Вказані державні акти на землю ніким не скасовані, у судовому порядку недійсними не визнані, хоча вже були предметом судового розгляду і щодо них 16.06.2015 року по справі №352/1969/13-ц Тисменицьким районним судом ухвалено рішення, яке набрало законної сили. Цим рішенням суду було встановлено, що відповідно до топографо-геодезичної зйомки в АДРЕСА_1 , проведеної ПП «Західземпроект» на виконання ухвали Тисменицького районного суду від 17.07.2014 року, по факту зйомки проведеної 11.10.2014 року, площа земельної ділянки для обслуговування домоволодіння ОСОБА_1 становить 0,0691 га; для обслуговування суміжного домоволодіння по АДРЕСА_2 - 0,1248 га; площа земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 становить 0,0827 га; для ведення ОСГ ОСОБА_2 - 0,1121 га.

Крім того, Тисменицький районний суд по справі №352/1969/13-ц дійшов висновку, що позивач за первісним позовом ( ОСОБА_2 ) доказів того, що спірні земельні ділянки (площею 0,0691 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та площею 0,0827 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 ) знаходились у власності або користуванні його батька ОСОБА_3 та правонаступника останнього - ОСОБА_2 суду не надав, тому ОСОБА_2 не є належним власником чи користувачем спірних земельних ділянок, а фактична площа земельної ділянки для будівництва та обслуговування його житлового будинку становить 0,1248, га, а не 0,1047 га як стверджує позивач, є більше гранично допустимої норми, встановленої ст. 121 ЗК України, тому заявлений позов є безпідставним.

Рішенням сесії Тисменицької міської ради від 07.06.2007 року «Про розгляд заяв» ОСОБА_3 було вирішено затвердити земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_1 , передати у власність і видати державний акт на право приватної власності на землю на підставі рішення міської ради від 14 вересня 1994 року №12 (підстава рішення суду), а рішенням сесії Тисменицької міської ради 17.06.2010 року «Про розгляд заяв» вирішено доручити в.о. міського голови Сендецькому П.І. підписати рішення Тисменицької міської ради від 07.06.2007 року «Про надання дозволу ОСОБА_3 на приватизацію земельної ділянки та погодження межі, затвердження земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача та передати ОСОБА_3 у власність і видати державний акт на право приватної власності на землю» і видати рішення його спадкоємцям. Крім того, вирішено надати дозвіл спадкоємцям ОСОБА_3 - дружині ОСОБА_4 та сину ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яка знаходиться в їх користуванні. Проте рішенням Тисменицького районного суду від 08.12.2016 року по справі №0915/3153/12 задоволено позов ОСОБА_1 до Тисменицької міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування вищевказаних рішень ради від 07.06.2007 року. Цим же рішенням було встановлено, що ОСОБА_2 підтверджено належність користування відведеною в натурі присадибною земельною ділянкою тільки площею 0,06 га та відсутність належного відведення в натурі решти присадибної земельної ділянки та земельної ділянки для ведення ОСГ, якими користується відповідач (до рішення міської ради №12 від 14.09.1994 року не долучено відповідного вимогам чинного на той час земельного законодавства акту про встановлення меж земельних ділянок відповідача в натурі), тому судом не здобуто доказів щодо належності користування ОСОБА_2 присадибною земельною ділянкою площею 0,1047 га та земельною ділянкою для ведення ОСГ площею 0,2193 га. Вказане вище судове рішення від 08.12.2016 року по справі №0915/3153/12 залишене без змін Апеляційним судом Івано-Франківської області (ухвала від 23.01.2017 року) та ВССУ (ухвала від 26.10.2017 року).

Крім того, апелянт вказує, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26.10.2017 року по справі 0915/3153/12 (провадження №6-3735св17) вказав, що судовим рішенням Тисменицького районного суду від 16.06.2015 року підтверджено дійсність отриманих позивачем ( ОСОБА_1 ) двох державних актів на право власності на земельну ділянку, якими права ОСОБА_2 не порушено, та необґрунтованість вимог відповідача щодо визнання за ним права власності на земельні ділянки №№ НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 площею 0,1047 га для будівництва та обслуговування домоволодіння та площею 0,2193 га для ведення особистого селянського господарства згідно з технічною документацією про виконані роботи з підготовки та видачі державного акту на право власності на земельні ділянки.

Отже, вважає, що висновки суду першої інстанції щодо незаконності рішення Тисменицької міської ради від 12 жовтня 2004 року і відповідно, що таким рішенням порушуються право ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою площею 0,1047 га призначеної для будівництва та обслуговування домоволодіння та площею 0,2193 га (біля будинку) для ведення особистого селянського господарства є помилковими, спростовуються рішеннями Тисменицького районного суду від 16.06.2015 року по справі №352/1969/13-ц, від 08.12.2016 року по справі №0915/3153/12, ухвалами Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.01.2017 року та ВССУ від 26.10.2017 року по справі №0915/315312.

На думку апелянта, твердження позивача про те, що його право на земельну ділянку є первинним, не підкріплене належними та допустимими доказами, адже рішення сесії Тисменицької міської ради від 14.09.1994 року №12 не є правовстановлюючим документом, що підтверджує право позивача на земельну ділянку будь-якої площі на території Тисменицької міської ради, так само як і відсутній акт встановлення меж земельних ділянок в натурі. Крім того, рішенням Тисменицького районного суду від 20.10.1993 року по справі №2-504 встановлено, що до ОСОБА_1 перейшло право на земельну ділянку площею 0,18 га по АДРЕСА_1 , частину якої мама позивача ( ОСОБА_4 ) намагалася захопити.

Також вважає помилковими посилання суду першої інстанції на постанову Тисменицького районного суду від 23 листопада 2012 року, оскільки така стосується притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_5 , а не ОСОБА_1 .

Отже, на думку апелянта, позивач не є власником чи належним користувачем спірної земельної ділянки, а оскаржене ним рішення органу місцевого самоврядування не порушує його право власності або інше речове право.

Крім того вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки останньому та його представникам ще у вересні 2011 року було відомо про оскаржене рішення сесії Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року. Посилання позивача у поданому ним позові та, в подальшому, його представників, про те, що про рішення, яке є предметом даного спору, їм стало відомо тільки і тексту рішення Тисменицького районного суду від 16.06.2015 року по справі №352/1969/13-ц, є надуманими і спростовуються вказаними доказами, які залишилися поза увагою суду першої інстанції. Позивач звернувся в суд з позовом у цій справі через 12 років з часу прийняття оскарженого рішення міської ради, тобто з пропуском строку позовної давності, не навів поважних причин такого пропуску та не просив його поновити. Обидва відповідачі подали заяву про застосування позовної давності, проте суд першої інстанції вказане вище проігнорував і не застосував до позовних вимог ОСОБА_2 строків позовної давності та не поновлював їх, що теж є підставою для скасування даного рішення.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, провести перерозподіл понесених судових витрат.

Позивач відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не подавав.

Представник Тисменицької міської ради Максимів І.І. подав заяву, у якій зазначає, що підтримує правову позицію, яка була обрана ними в суді першої інстанції, та полягає в тому, що позовні вимоги до Тисменицької міської ради є необґрунтованими, не підлягають до задоволення. Вважає, що п. 24 додатку до рішення ради 12.10.2004 року «Про приватизацію земельних ділянок» є законним. Крім того зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності. Просив в позові відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Марущак В.І. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник позивача адвокат Бойчук М.Й. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Тисменицької міської ради Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи в їх відсутності. Просив в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ч. 4 ст. 367 ЦПК України Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.11.1991 року державним нотаріусом Тисменицької нотаріальної контори Колтун С.В., зареєстрованого в реєстрі за №2-1397, ОСОБА_1 успадкував будинковолодіння по АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 95).

Рішенням виконкому Тисменицької міської Ради народних депутатів №11 від 22.07.1993 року залишено в користуванні земельні ділянки ОСОБА_4 (суміжного землекористувача) та ОСОБА_1 (подвір`я) без змін по існуючих межах. Закріплено за ОСОБА_1 земельну ділянку (подвір`я) площею 0,066 га. Питання розподілу городу, який належав померлій ОСОБА_6 , вирішити після збору врожаю (т. 1, а.с. 201).

Однак рішенням Тисменицького районного суду від 20 жовтня 1993 року у справі за позовом ОСОБА_4 до виконкому Тисменицької міської ради народних депутатів, ОСОБА_1 рішення виконкому Тисменицької міської ради народних депутатів №11 від 22 липня 1993 року визнано незаконним, а у позові ОСОБА_1 про повернення самовільно захопленої земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні нею відмовлено (т. 2, а.с. 34-35).

Рішенням Тисменицької міської Ради народних депутатів №5 від 02.02.1994 року ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на присадибній ділянці, якою він користується з виготовленням індивідуального проекту згідно СНІП. Питання закріплення городу рекомендовано вирішити в судовому порядку (т. 1, а.с. 98).

Згідно рішення Тисменицької міської Ради народних депутатів №12 від 14.09.1994 року на підставі ст.ст. 30, 67 ЗК України проведено розподіл присадибних ділянок між господарствами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по існуючих межах, зокрема: за сім`єю ОСОБА_3 закріплено 0,1047 га, а за сім`єю ОСОБА_1 - 0,0660 га. Закріплено за ОСОБА_3 земельну ділянку (огороду) площею 0,3246 га для ведення підсобного господарства. Зобов`язано землевопрядника міської ради виготовити і видати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 картографічні дані (т. 1, а.с. 26, 205).

Вказане рішення також оскаржувалося ОСОБА_1 в судовому порядку.

Рішенням Тисменицького районного суду від 17 грудня 1998 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тисменицької міської Ради народних депутатів, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення Ради №12 від 14.09.1994 року, зустрічним позовом про визнання незаконним рішення Тисменицької міської ради народних депутатів від 29.05.1997 року, яке залишено в силі ухвалою судової колегії в цивільних справах Івано-Франківського обласного суду від 02.02.1999 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним рішення Тисменицької міської Ради народних депутатів від 29.05.1997 року, яким затверджено протокол узгоджувальної комісії від 14.05.1997 року (т. 1, а.с. 16-18, 19-20).

Обласним судом, зокрема, зазначено, що Рішенням сесії №12 від 14.09.1994 року було проведено реальний розподіл земельної ділянки між сторонами з врахуванням вимог ст.ст. 30, 67 ЗК України. ОСОБА_3 було виділено 0,1047 га для обслуговування будівель та 0,3246 га городу, а ОСОБА_1 0,0660 га, та в іншому масиві виділено йому земельну ділянку розміром 0,75 га. Твердження про те, що ОСОБА_1 29.11.1991 року звертався в міську раду з питанням про закріплення за ним 0,18 га, спростоване в суді.

Згідно копії відзиву виконавчого комітету Тисменицької міської Ради народних депутатів від 03.11.1994 року, протоколу засідання узгоджувальної комісії від 12.09.1994 року сесією Тисменицької міської Ради вирішено закріпити за ОСОБА_1 0,0660 га землі. Дані податкової інспекції про оплату за землю до уваги не бралися, так як дана земельна ділянка є через суміжного, до неї відсутній заїзд, і до присадибної ділянки не прилягає. Податкова інспекція зарахувала земельну ділянку за ОСОБА_1 без рішення міської ради. З протоколів засідань земельних та узгоджувальних комісій чітко вбачається, що дана земельна ділянка в користуванні ОСОБА_1 не була, підвозилась силами райсільгоспхімії за рахунок державних коштів сім`ї ОСОБА_4 , так як на утриманні в неї був син інвалід дитинства І групи (земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,3246 га (город)) (т. 1, а.с. 27-28, 206-207).

Рішенням Тисменицького районного суду від 21 липня 2000 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення Тисменицької міськради від 31 серпня 1999 року «Про затвердження протоколу земельної узгоджувальної комісії з розгляду заяв ОСОБА_3 », визнано незаконним указане рішення та зобов`язано архітектуру Тисменицького району внести зміни до будівельного паспорта ОСОБА_1 відповідно до рішення Тисменицької МРНД від 14 вересня 1994 року №12.

Рішенням Тисменицького районного суду від 29 травня 2001 року, яке набрало законної сили, зобов`язано Тисменицьку міську раду замовити землевпорядним організаціям внести зміни до межі між будинками АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 відповідно до рішення Тисменицької міської ради народних депутатів від 14 вересня 1994 року №12, врахувавши, що ОСОБА_3 має бути повернуто 35 кв.м. з криницею. Судове рішення звернуто до примусового виконання, внесено зміни до вказаної межі, що підтверджується відповідним планом ділянки.

Рішенням Тисменицької міськради від 06 листопада 2002 року сторонам надано дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації земельних ділянок на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_6 , що перебувають у їх користуванні.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Тисменицької міської ради, міського голови м. Тисмениця Галиги Яреми Ярославовича про визнання незаконними дій та бездіяльності, визнання частково незаконним рішення міської ради та стягнення моральної шкоди, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 червня 2004 року, позов задоволено частково. Визнано неправомірним рішення сесії Тисменицької міської ради від 06 листопада 2002 року у частині скасування (відміни) рішення Тисменицької міської ради від 14 вересня 1994 року №12. У позові про визнання незаконними дій та бездіяльності, стягнення моральної шкоди відмовлено (т. 1, а.с. 21-23, 24-25).

Як зазначено судом, у зв`язку із відсутністю у позивача картографічних даних на підтвердження розміру земельної ділянки, закріпленої за ним згідно рішення міської ради №12 від 14.09.1994 року, у травні 2002 року Тисменицькою філією ДЗК було проведено обмір земельних ділянок ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , яким встановлено, що загальна площа їх земельних ділянок складає 0,3869 га.

Згідно копії Довідки виконавчого комітету Тисменицької міської ради №56 від 11.11.2004 року ОСОБА_3 користується земельною ділянкою площею 0,1047 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та земельною ділянкою площею 0,2193 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 , яку закріплено за ним в 1970 році. Рішенням Тисменицької міської ради від 26.05.1993 року закріплено земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1745 га на масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Крім цих, інші земельні ділянки ОСОБА_3 не передавалися у власність, що не порушує норм безоплатної приватизації (т. 1, а.с. 99).

Згідно копії листа ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» №516/1-11 від 26.11.2004 року спеціалістами інституту проводилися обміри земельних ділянок ОСОБА_3 . Місце розташування і площі земельних ділянок, вказаних в довідці виконавчого комітету Тисменицької міської ради №56 від 11.11.2004 року, не відрізняються від матеріалів, виготовлених спеціалістами інституту на основі проведеної тахеометричної зйомки окружних меж і ситуації (т. 1, а.с. 100).

12.10.2004 року Тисменицькою міською радою прийнято рішення «Про приватизацію земельних ділянок», яким відповідно до ст.ст. 116, 121 ЗК України вирішено передати у власність жителям згідно додатку земельні ділянки площею 20,0238 га для: а) будівництва та обслуговування житлового будинку - 7,3804 га; б) ведення особистого селянського господарства - 12,6434 га; видати державні акти на право приватної власності на землю. В додатку до даного рішення (пункт 24) передбачено передачу у приватну власність ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , земельних ділянок загальною площею 0,26 га, з яких: 0,10 га житловий фонд, 0,09 га - біля будинку та 0,07 га в масиві «за цвинтарем» (т. 1, а.с. 6-15, т. 2, а.с. 10).

Рішенням Тисменицької міськради від 5 серпня 2005 року затверджено акт земельно-узгоджувальної комісії Тисменицької міськради від 20 липня 2005 року про погодження меж спірних земельних ділянок; затверджено ОСОБА_1 уточнену площу земельної ділянки, наданої для обслуговування та будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 площею 0,0691 га та передано її у власність.

25 листопада 2005 року ОСОБА_1 видано Державний акт серії ІФ №094417 на право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, підставою якого вказано рішення Тисменицької міськради від 5 серпня 2005 року. Межею від В до А вказано: землі ОСОБА_3 .

Рішенням Тисменицької міськради від 16 листопада 2007 року затверджено акт земельно-узгоджувальної комісії Тисменицької міськради від 22 серпня 2007 року; затверджено ОСОБА_1 уточнену площу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства масив «біля цвинтаря» - 0,0750 га та для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 0,0827 га, та передано їх у власність.

14 грудня 2007 року на підставі рішення Тисменицької міськради від 16 листопада 2007 року ОСОБА_1 видано Державний акт серії ЯЕ №846983 на право власності на земельну ділянку площею 0,0827 га на АДРЕСА_6 для ведення особистого селянського господарства; межею від Б до В вказано: землі ОСОБА_3 ; та Державний акт серії ЯЕ №846984 на земельну ділянку площею 0,0750 га в урочищі «За цвинтарем» у м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23.02.2005 року задоволено скаргу ОСОБА_3 . Визнано дії голови Тисменицької міськради Галиги Я.Я. протиправними, зобов`язано останнього підписати план земельних ділянок, що передаються у власність ОСОБА_3 та видати державний акт на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_2 . Однак ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2005 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 березня 2007 року, рішення суду першої інстанції скасовано, а скаргу залишено без розгляду, оскільки вказана справа підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Згідно постанови Тисменицького районного суду від 23.11.2012 року встановлено, що ОСОБА_5 , перебуваючи з 04.04.2002 року по 09.11.2010 року на посаді голови Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, зловживаючи владою і службовим становищем, діючи в інтересах ОСОБА_1 , який є його родичем, використовуючи службове становище, в порушення ст.ст. 12, 116, ч.ч. 1, 2. ст. 18 Земельного кодексу України та ст.ст. 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», одноособово, без рішення органу місцевого самоврядування склав та видав завідомо неправдиве рішення Тисменицької міськради від 16 листопада 2007 року про затвердження уточнених площ та передачу у власність ОСОБА_1 земельних ділянок площею 0,0872 га на АДРЕСА_6 та площею 0,0750 га в урочищі «за цвинтарем» у м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області. На підставі цього фіктивного рішення Тисменицької міськради ОСОБА_1 отримав державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЕ №846983 та серії ЯЕ №846984. Кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 364 ч. 1, 366 ч. 1 КК України закрито та звільнено його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (т. 1, а.с. 83-85).

У лютому 2011 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, відшкодування моральної шкоди. Також прокурор Тисменицького району Івано-Франківської області звернувся в інтересах держави в особі Тисменицької міської ради Тисменицького району Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та їх повернення. Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17.12.2012 року у справі №2-507/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17.01.2013 року, позови задоволено частково. Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки від 14 грудня 2007 року серії ЯЕ №846983 та від 25 листопада 2005 року серії ІФ №094417; зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,0827 га для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_6 , кадастровий номер :03:014:0063, вартістю 17958 грн. до земель запасу Тисменицької міськради.

Однак відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1, а.с. 185-192). Зазначено, що суди мали встановити обставини справи щодо фіктивності рішення про надання земельної ділянки на підставі наданих сторонами доказів при розгляді цієї справи та зробити самостійні висновки про наявність або відсутність такого рішення як акту повноважного органу. Крім того, судом належним чином не з`ясовано в чому полягає порушення прав позивачів, фактичні межі та взаємне розташування спірних земельних ділянок на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

Рішенням Тисменицького районного суду від 16 червня 2015 року у справі №352/1969/13-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Тисменицької міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Тисменицької міської ради від 05.08.2005 року, рішення Тисменицької міської ради від 16.11.2007 року, державних актів серії ІФ №094417 від 25.11.2005 року, серії ЯЕ №846983 від 14.12.2007 року, серії ЯЕ №846984 від 14.12.2007 року, визнання права власності на земельні ділянки, стягнення моральної шкоди. Відмовлено у задоволенні позову прокурора Тисменицького району Івано-Франківської області в інтересах Тисменицької міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на землю та повернення земельних ділянок (т. 1, а.с. 76-82, 168-179). Зазначено, що підставою набуття відповідачем права власності на земельну ділянку площею 0,0750 га для ведення ОСГ на масиві «за цвинтарем», 0,0827 га по АДРЕСА_1 фактично було рішення Тисменицької міської ради від 12 жовтня 2004 року «Про приватизацію земельних ділянок», згідно якого відповідачу передано у власність земельну ділянку без уточнення площі.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року у справі №0915/3153/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тисменицької міської ради Івано-Франківської області про визнання недійсними і скасування рішень міської ради. Визнано недійсними та скасовано рішення Тисменицької міської ради Івано-Франківської області: від 07 червня 2007 року «Про розгляд заяв» у частині затвердження ОСОБА_3 земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_1 , передачі у власність і видачі державного акту на право приватної власності на землю на підставі рішення міської ради від 14.09.1994 року №12 (підстава рішення суду); від 17 червня 2010 року «Про розгляд заяв» у частині доручення в.о. міського голови Сендецькому П.І. підписати рішення Тисменицької міської ради від 07.06.2007 року «Про надання дозволу ОСОБА_3 на приватизацію земельної ділянки та погодження межі, затвердження земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача та передачу ОСОБА_3 у власність і видачу державного акту на право приватної власності на землю» і видати рішення його спадкоємцям та надання дозволу спадкоємцям ОСОБА_3 дружині ОСОБА_4 та синові ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 149-157, 162-167, т. 2, а.с. 32-33).

Судами зазначено, що судовим рішенням підтверджено дійсність отриманих позивачем двох державних актів на право власності на земельну ділянку, якими права ОСОБА_2 не порушено. Натомість відповідачем не доведено належного його права користування присадибною земельною ділянкою площею 0,1047 га та земельною ділянкою для ведення ОСГ площею 0,2193 га, а без вилучення у позивача в землі запасу належних йому на праві власності земельних ділянок (частини присадибної земельної ділянки площею 0,0026 га та земельної ділянки для ведення ОСГ площею 0,0827 га) міська рада неправомірно розпорядилася ними, погодивши та затвердивши відповідачу згідно оскаржуваних рішень технічну документацію на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_2 , чим порушені права позивача як власника земельних ділянок.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у справі, що переглядається, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 на законних підставах користується спірною земельною ділянкою. Натомість, відсутні дані, що ОСОБА_1 правомірно міг користуватись земельними ділянками у більшому розмірі, ніж 0,0660 га. Станом на 06.11.2002 року, коли Тисменицька міська рада своїм рішенням надала дозвіл сторонам на виготовлення технічної документації по приватизації земельних ділянок, які на той момент були у їх користуванні, у ОСОБА_1 у користуванні була земельна ділянка площею 0,0660 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку. Доказів про виділення йому іншої земельної ділянки суду не надано. Крім того, на момент винесення оскаржуваного рішення про передачу ОСОБА_1 у власність спірних земельних ділянок Тисменицькою міською радою не затверджувалось технічної документації ОСОБА_1 , а також проекту відведення йому земельної ділянки, що є порушенням порядку приватизації земельних ділянок, передбаченого ст. 118 ЗК України. У той же час батьком позивача - ОСОБА_3 на виконання вищевказаного рішення міської ради від 06.11.2002 року така технічна документація була виготовлена, і на виконання рішення суду затверджена рішенням Тисменицької міської ради від 07.06.2007 року. З огляду на вказані встановлені обставини суд вважає позов підставним, а позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України).

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема регулювання земельних відносин відповідно до закону (п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Частиною 1 ст. 122 ЗК України (у редакції, що діяла на час прийняття оспорюваного рішення) визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтями 116, 118 ЗК України (у редакції, що діяла на час прийняття оспорюваного рішення) визначено підстави та порядок набуття громадянами та юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (у редакції, що діяла на час прийняття оспорюваного рішення) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 118 ЗК України (у редакції, що діяла на час прийняття оспорюваного рішення) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач фактично не погоджувався з тим, що відповідач набув у власність земельні ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,09 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться біля будинку по АДРЕСА_1 , а саме в частині, на які він претендує у порядку безоплатної приватизації. Предметом оскарження визначив правовстановлюючий документ рішення ХVІІ сесії IV скликання Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року «Про приватизацію земельних ділянок» в частині передачі ОСОБА_1 у власність земельних ділянок.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Тисменицької міської ради від 14.09.1994 року №12 проведено реальний розподіл присадибних ділянок між господарствами ОСОБА_3 (батька ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 по існуючих межах, зокрема за сім`єю ОСОБА_3 закріплено 0,1047 га, а за сім`єю ОСОБА_1 - 0,0660 га. За ОСОБА_3 закріплено земельну ділянку (огороду) площею 0,3246 га для ведення підсобного господарства.

Вказане рішення оскаржувалося відповідачем, проте незаконним не визнано, і є чинним.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 червня 2004 року, визнано неправомірним рішення сесії Тисменицької міської ради від 06 листопада 2002 року у частині скасування (відміни) рішення Тисменицької міської ради від 14 вересня 1994 року №12 (т. 1, а.с. 21-23, 24-25).

Відповідно, станом на 06.11.2002 року, коли Тисменицька міська рада своїм рішенням надала дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації жителям АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельних ділянок, які на той момент були у їх користуванні, у користуванні ОСОБА_1 була земельна ділянка площею 0,0660 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку. Доказів про виділення йому іншої земельної ділянки матеріали справи не містять.

Більше того, з матеріалів справи, зокрема, копії відзиву виконавчого комітету Тисменицької міської Ради народних депутатів від 03.11.1994 року, протоколу засідання узгоджувальної комісії Тисменицької міської ради від 12.09.1994 року, вбачається, що надана ОСОБА_3 земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,3246 га (город) в користуванні ОСОБА_1 не була, підвозилась силами райсільгоспхімії за рахунок державних коштів сім`ї ОСОБА_4 , так як на утриманні в неї був син інвалід дитинства І групи. Дані податкової інспекції про оплату за землю до уваги не бралися, так як дана земельна ділянка розташована через суміжного землекористувача, до неї відсутній заїзд, і до присадибної ділянки не прилягає. Податкова інспекція зарахувала земельну ділянку за ОСОБА_1 без рішення міської ради (т. 1, а.с. 27-28, 206-207).

А в ухвалі судової колегії в цивільних справах Івано-Франківського обласного суду від 02.02.1999 року зазначено, що твердження про те, що ОСОБА_1 29.11.1991 року звертався в міську раду з питанням про закріплення за ним 0,18 га, спростоване в суді (т. 1, а.с. 19-20).

Факт користування без відповідної правової підстави не породжує наслідків щодо неможливості виділу земельної ділянки іншим особам та не може породжувати правомірні очікування щодо виділу земельної ділянки фактичному користувачу.

Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі №158/3388/19 (провадження №61-17831св20).

Крім того, місцевим судом вірно встановлено, що на момент винесення оскаржуваного рішення про передачу ОСОБА_1 у власність спірних земельних ділянок Тисменицькою міською радою не затверджувалось технічної документації ОСОБА_1 , що є порушенням порядку приватизації земельних ділянок, передбаченого ст. 118 ЗК України.

Отже висновок суду про те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм права і підлягає скасуванню, є законним і обґрунтованим.

При цьому згідно вищевказаного рішення Тисменицької міської ради від 14.09.1994 року №12, протоколу засідання узгоджувальної комісії Тисменицької міської ради від 12.09.1994 року, копії відзиву виконавчого комітету Тисменицької міської Ради народних депутатів від 03.11.1994 року, копії Довідки виконавчого комітету Тисменицької міської ради №56 від 11.11.2004 року, копії листа ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» №516/1-11 від 26.11.2004 року за сім`єю ОСОБА_3 закріплено 0,1047 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та 0,3246 га для ведення підсобного господарства (огороду), і він користується земельною ділянкою площею 0,1047 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та земельною ділянкою площею 0,2193 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 .

Рішенням Тисменицького районного суду від 29 травня 2001 року, яке набрало законної сили, зобов`язано Тисменицьку міську раду замовити землевпорядним організаціям внести зміни до межі між будинками АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 відповідно до рішення Тисменицької міської ради народних депутатів від 14 вересня 1994 року №12, врахувавши, що ОСОБА_3 має бути повернуто 35 кв.м. з криницею. Дане судове рішення звернуто до примусового виконання, внесено зміни до вказаної межі, що підтверджується відповідним планом ділянки.

Як зазначено в рішенні Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2004 року, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 червня 2004 року, у зв`язку із відсутністю у позивача картографічних даних на підтвердження розміру земельної ділянки, закріпленої за ним згідно рішення міської ради №12 від 14.09.1994 року, у травні 2002 року Тисменицькою філією ДЗК було проведено обмір земельних ділянок ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , яким встановлено, що загальна площа їх земельних ділянок складає 0,3869 га (т. 1, а.с. 21-23, 24-25).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів топографо-геодезичної зйомки земельних ділянок, розташованих в АДРЕСА_1 , виконаної ПП «Західземпроект» на виконання ухвали Тисменицького районного суду від 17.07.2014 року у справі №352/1969/13-ц, при передачі оскаржуваним рішенням ОСОБА_1 земельних ділянок загальною площею 0,26 га (0,10 га житловий фонд, 0,09 га - біля будинку та 0,07 га в масиві «за цвинтарем») та виготовленні державних актів на право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку і на земельну ділянку площею 0,0827 га на АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки сторін для будівництва і обслуговування житлового будинку перетинаються, зокрема, в межах криниці на площі 0,0034 га (34 кв.м.), та накладаються земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Відтак, наявні підстави вважати, що збільшення розміру земельної ділянки ОСОБА_1 відбулося саме за рахунок ділянок позивача як суміжного землекористувача, що свідчить про порушення майнових прав та інтересів останнього.

Що стосується посилань апелянта на те, що право ОСОБА_2 не було порушено відповідачами, а рішенням Тисменицького районного суду від 16.06.2015 року по справі №352/1969/13-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідно до топографо-геодезичної зйомки в АДРЕСА_1 , проведеної ПП «Західземпроект» на виконання ухвали Тисменицького районного суду від 17.07.2014 року, площа земельної ділянки для обслуговування домоволодіння ОСОБА_1 становить 0,0691 га; для обслуговування суміжного домоволодіння по АДРЕСА_2 - 0,1248 га; площа земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 становить 0,0827 га; для ведення ОСГ ОСОБА_2 - 0,1121 га, то такі не спростовують вказаних висновків. Так, вказаними даними топографо-геодезичної зйомки, проведеної 11.10.2014 року, зазначено фактичну площу земельних ділянок для обслуговування житлового будинку і для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 вже з урахуванням виданих державних актів відповідача, а не яка раніше перебувала в користуванні позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2013 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди мали встановити обставини справи щодо фіктивності рішення про надання земельної ділянки на підставі наданих сторонами доказів при розгляді цієї справи та зробити самостійні висновки про наявність або відсутність такого рішення як акту повноважного органу, з`ясувати в чому полягає порушення прав позивачів, фактичні межі та взаємне розташування спірних земельних ділянок на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

А рішенням Тисменицького районного суду від 16 червня 2015 року у справі №352/1969/13-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Тисменицької міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Тисменицької міської ради від 05.08.2005 року, рішення Тисменицької міської ради від 16.11.2007 року, державних актів серії ІФ №094417 від 25.11.2005 року, серії ЯЕ №846983 від 14.12.2007 року, серії ЯЕ №846984 від 14.12.2007 року, визнання права власності на земельні ділянки, стягнення моральної шкоди у зв`язку з тим, що позивачем не оскаржувався акт органу місцевого самоврядування, який був підставою набуття відповідачем права власності на спірні земельні ділянки.

Тому такі не суперечать вказаному висновку.

Щодо посилань апелянта на те, що висновки суду щодо незаконності рішення Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року і відповідно, що таким рішенням порушуються право ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою площею 0,1047 га призначеної для будівництва та обслуговування домоволодіння та площею 0,2193 га (біля будинку) для ведення особистого селянського господарства, спростовуються рішенням Тисменицького районного суду від 08.12.2016 року по справі №0915/3153/12, ухвалами Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.01.2017 року та ВССУ від 26.10.2017 року, то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року у справі №0915/3153/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тисменицької міської ради Івано-Франківської області про визнання недійсними і скасування рішень міської ради. Визнано недійсними та скасовано рішення Тисменицької міської ради Івано-Франківської області: від 07 червня 2007 року «Про розгляд заяв» у частині затвердження ОСОБА_3 земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_1 , передачі у власність і видачі державного акту на право приватної власності на землю на підставі рішення міської ради від 14.09.1994 року №12 (підстава рішення суду); від 17 червня 2010 року «Про розгляд заяв» у частині доручення в.о. міського голови Сендецькому П.І. підписати рішення Тисменицької міської ради від 07.06.2007 року «Про надання дозволу ОСОБА_3 на приватизацію земельної ділянки та погодження межі, затвердження земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача та передачу ОСОБА_3 у власність і видачу державного акту на право приватної власності на землю» і видати рішення його спадкоємцям та надання дозволу спадкоємцям ОСОБА_3 дружині ОСОБА_4 та синові ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 149-157, 162-167, т. 2, а.с. 32-33).

Однак при цьому ВССУ зазначено, що судом встановлено, що у плані земельних ділянок, які передаються у власність ОСОБА_3 , площа присадибної земельної ділянки позивача ( ОСОБА_1 ) вказана 0,0665 га замість належних йому 0,0691 га (тобто частина присадибної земельної ділянки позивача площею 0,0026 га фактично вилучена у нього та передана відповідачу), а земельна ділянка позивача ( ОСОБА_1 ) для ведення ОСГ площею 0,0827 га включена до площі 0,2193 га земельної ділянки № НОМЕР_2 для ведення ОСГ відповідача. Тому без вилучення у ОСОБА_1 в землі запасу належних йому на праві власності земельних ділянок (частини присадибної земельної ділянки площею 0,0026 га та земельної ділянки для ведення ОСГ площею 0,0827 га) міська рада неправомірно розпорядилася ними, погодивши та затвердивши відповідачу технічну документацію на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_2 , чим порушені права позивача як власника земельних ділянок.

Тобто ОСОБА_2 позбавлений права приватизації земельної ділянки площею 0,1047 га для будівництва та обслуговування домоволодіння та площею 0,2193 га (біля будинку) для ведення особистого селянського господарства саме у зв`язку з накладенням таких частково і повністю на приватизовані відповідачем.

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги, що 01.04.2016 року представником ОСОБА_1 , а 06.03.2023 року представником Тисменицької міської ради було подано до суду заяви про застосування строку позовної давності (т. 1, а.с. 57-61, т. 2, а.с. 159).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що при розгляді справи №2-507/11р. за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Тисменицької міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, на виконання ухвали суду від 12.08.2011 року у вересні 2011 року було долучено до матеріалів справи копію рішення Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року з додатком.

Також факт освідомлення про існування вказаного рішення міської ради як мінімум з 2011 року не заперечив представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду.

Однак з позовом до суду першої інстанції у цій справі позивач звернувся 21 січня 2016 року.

З огляду на вказані обставини та вищезазначені норми права, посилання сторони позивача на те, що строк позовної давності ними не пропущено, оскільки про те, що правовстановлюючим документом при видачі спірних державних актів відповідача є рішення Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року, їм стало відомо тільки з рішення Тисменицького районного суду від 16.06.2015 року у справі №352/1969/13-ц, є безпідставними.

Також безпідставними є посилання позивача на те, що він раніше не міг допустити, що вказаним рішенням порушується його право користування земельною ділянкою площею 0,1047 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, та площею 0,2193 га (біля будинку), призначеної для ведення особистого селянського господарства, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення не було матеріалів на підтвердження розміру земельних ділянок, їх конкретного місця розташування, площі земельних ділянок, вказаних в оскарженому рішенні, і площі земельних ділянок, переданих і вказаних в державних актах ОСОБА_1 суттєво відрізняються, тому він не оскаржував його раніше.

Так, в оскаржуваному рішенні Тисменицької міської ради від 12.10.2004 року чітко зазначено передати у приватну власність ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , земельні ділянки: 0,10 га житловий фонд, 0,09 га - біля будинку та 0,07 га в масиві «за цвинтарем» (т. 1, а.с. 6-15, т. 2, а.с. 10), що з огляду на загальну площу землі, яка перебувала на той час в користуванні ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (домоволодіння по АДРЕСА_3 ) вказує на можливе порушення прав останнього. При цьому сам факт виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 меншої площі не суперечить вказаному рішенню про передачу відповідачу земельних ділянок 0,10 га житлового фонду та 0,09 га - біля будинку. А зазначені акти позивач безперечно вважав такими, що порушують його майнові права, і оскаржував ще у лютому 2011 року (справа №2-507/11).

Однак суд першої інстанції наведеного не врахував, а тому рішення Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2023 року слід скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Марущака Володимира Івановича задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2023 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволені позову ОСОБА_2 до Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення відмовити.

Стягнути ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) 826 (вісімсот двадцять шість) грн. 80 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Барков

Повний текст постанови складено 22 листопада 2023 року.