ПОСТАНОВА

Іменем України

17 листопада 2023 року м. Кропивницький

справа № 404/1180/22

провадження № 22-ц/4809/1087/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О. Л., Єгорової С. М.,

за участі секретаря Гончар В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Юраха Віталія Михайловича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2023 року у складі судді Кулінки Л. Д. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1987 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/6 частка домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 10.10.2003 № 3-882 1/6 частка домоволодіння АДРЕСА_1 складає 1/2 частку майна від 1/3 частини домоволодіння, що в цілому складається з трьох житлових будинків.

Інша 1/6 частка зазначеного домоволодіння належала колишній дружині позивача - ОСОБА_3 .

Дізнавшись про смерть своєї дружини, позивач повернувся проживати у вищевказане домоволодіння, однак, з`ясував, що за вказаною адресою було також зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_3 знаходилась у шлюбі.

Позивач зазначав, що відповідач не проживає за вказаною адресою протягом трьох останніх років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні та збереженні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться.

Зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 у вказаній житловій будівлі має наслідком понесення ОСОБА_1 додаткових фінансових витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, що порушує права позивача, як наслідок, останній звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Судові витрати залишено по фактично понесеним позивачем.

Рішення суду мотивовано тим, що обґрунтування звернення позивача до суду з позовом з підстав ст. 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), та статті 72 Житлового кодексу України (далі ЖК України) є хибними, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача.

Водночас, ОСОБА_2 зареєстрований в частці, що належить колишній дружині позивача, відтак, право вимоги у позивача в даному випадку відсутнє.

Також, суд першої інстанції вважав безпідставними посилання позивача ст. 72 ЖК України, так як норми цієї статті стосуються наймача або членів його сім`ї, а у позивача та його колишньої дружини наявне право власності на домоволодіння, що є предметом спору.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що поданий позов є необгрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить правовим нормам.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Юрах В. М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2023 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесним з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним дослідженням обставин справи.

Суд першої інстанції грубо порушив процесуальні вимоги в частині строків розгляду справи, чим фактично допустив протиправну бездіяльність у здійсненні функції держави щодо судового забезпечення прав громадян на судовий захист.

Позивач вважає, що суд першої інстанції зробив хибний висновок щодо неприпустимості застосування до спірних правовідносин ст. 405 ЦК України та ст. 72 ЖК України.

ОСОБА_1 зазначає, що технічний стан будівлі, в якій зареєстрований відповідач аварійний, а частка позивача та частка його колишньої дружини це окремо збудований житловий будинок.

Факт реєстрації відповідача за адресою АДРЕСА_1 , перешкоджає ОСОБА_1 в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

За змістом ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи, що учасники справи в судове засідання, призначене на 14 годину 00 хвилин 15 листопада 2023 року, не з`явились, датою ухвалення рішення є дата складення повного тексту.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2003 року посвідченого державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Івановою І.Ю. зареєстрованого в реєстрі № 3-882, згідно із заявою колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в спільному сумісному майні подружжя, придбаному ними за час шлюбу, право власності на 1/2 частку належить ОСОБА_3 . Спільне сумісне майно подружжя, право власності на 1/2 частку складається з: 1/3 частки домоволодіння з відповідно частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 під номером шість; 1/3 частина домоволодіння щодо якого видано це свідоцтво, значиться за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Кіровоградською державною нотаріальною контрою 05 червня 1987 року за реєстром № 1-2224, зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 21 жовтня 1987 року за № 1102/4.

Згідно архівної довідки Кіровоградського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації № 79860 від 23.12.2021 ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Кіровоградською державною нотаріальною контрою 05 червня 1987 року за реєстром № 1-2224, 1/6 частка домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 .

За цією ж довідкою 1/6 частка домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 10.10.2003 № 3-882 посвідченого Другою Кіровоградською державною нотаріальною конторою належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 .

Зазначені обставини також підтверджується витягом про право власності № 291392538 від 20.12.2021.

Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради, в реєстрі Кропивницької міської територіальної громади станом на 24.02.2023 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані зокрема, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд виходить з того, що відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача у жилому приміщенні без поважних причин протягом строку, передбачного законом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Тобто правова норма щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, підлягає застосуванню відповідно до встановлених фактичних обставин.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.12.2021 та копії свідоцтва про право власності від 10.10.2003, зареєстрованого у реєстрі за № 3-882 державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Івановою І. Ю., ОСОБА_1 є власником 1/6 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 224,61 кв. м. (а. с. 6-10, 12).

Зазначеними доказами також підтверджується, що 1/6 частка вказаного домоволодіння належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що його колишня дружина ОСОБА_3 померла, а з відповідачем остання переувала в зареєстрованому шлюбі.

Проте, будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано.

Згідно копії довідки Департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради, в реєстрі Кропивницької міської територіальної громади станом на 24.02.2023 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований, зокрема, ОСОБА_2 (а. с. 51).

Як на доказ непроживання у спірному домоволодінні ОСОБА_2 позивач посилався на копію довідки квартального комітету № 10 Фортечного району м. Кропивницького від 21.12.2021 № 186 про те, що ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 , а на 1/6 частині власності позивача ніхто не проживає, будівля в аварійному стані (а. с. 11).

Разом з тим, вказана довідка не може бути належним доказом у розумінні статті 77 ЦПК України, який містять інформацію щодо предмета доказування, адже не підтверджує належним чином факт непроживання відповідача у домолодінні АДРЕСА_1 , та не містить відомостей про період не проживання відповідача у спірному домоволодінні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимим доказами обставини, на які він посилався у позовній заяві, що є підставолю для відмови в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено строки розгляду справи, встановлені ЦПК України, проте зазначає, що порушення встановлених процесуальним законом строків розгляду справи не може бути підставою для скасування ухваленого судового рішення апеляційному порядку.

В силу вимог частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції зробив хибний висновок щодо неприпустимості ст. 72 ЖК України, встановлені обставини справи та зміст спірних правовідносин, свідчать про те, що до них підлягають застосуванню норми ст. 72 ЖК України, проте, вказані недоліки на правильні по суті спору висновки не вплинули.

Разом з тим, не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України, адже вказана норма регламентує право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, а у справі, що є предметом розгляду, судом не встановлено, що відповідач був членом сім`ї ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що технічний стан будівлі, в якій зареєстрований відповідач аварійний, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, адже не доводять факт не проживання відповідача у спірному домоволодінні протягом останніх шести місяців без поважних причин.

Ураховуючи вищезазначене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшов по суті правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першоїстатті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Юраха Віталія Михайловича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Дуковський

С. М. Єгорова