Номер провадження 2/754/3292/23
Справа №754/6351/23
РІШЕННЯ

Іменем України

08 листопада 2023 року Деснянський районний суд міста Києва

у складі головуючої судді Гринчак О.І.

за участю секретаря судових засідань Чехун Ю.В.,

представників позивача Величко Л.П., ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих невиконанням грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

Зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_3 , через представника - адвоката Величко Л.П., звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення коштів в сумі 1 407 620,46 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постанова Київського апеляційного суду від 14.01.2021 в частині стягнення з відповідача - ОСОБА_4 на користь позивача - ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 2 401 200,00 грн та 3 % річних у розмірі 153 545,23 грн залишена без змін Верховним Судом.

Залишок нестягнутої суми заборгованості на користь стягувача ОСОБА_3 в рамках виконавчого провадження № 64560296 становить 2 534 472,19 грн та згідно з виконавчим провадженням № 64560584 становить 6 081,83 грн.

Станом на 31.03.2023 залишок невиконаного зобов`язання відповідача перед позивачем становить 2 401 200,00 грн.

Представник вказує, що предметом позову є вимоги про стягнення компенсаційних виплат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, які по суті є похідними вимогами стягувача від основного (уже існуючого) зобов`язання, встановленого постановою Київського апеляційного суду від 14.01.2021 у цивільній справі № 754/6016/19, яка того ж дня набрала законної сили.

Право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у позивача з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Розмір заборгованості відповідно до розрахунку виконаного позивачем у період з 31.03.2020 по 31.03.2023 становить - 1 407 620,46 грн, з яких: розрахована сума трьох процентів річних - 216 156,53 грн, інфляційні втрати - 1 191 463,93 грн, які позивач і просить суд стягнути з відповідача.

Відзив на позовну заяву

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить суд в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 191 463,93 грн відмовити повністю за безпідставністю; в частині стягнення 3% річних у розмірі 216 156,53 грн відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

Представник відповідача наголошує, що рішенням суду зафіксовано зміст грошового зобов`язання, яке виникло до винесення судом рішення і яке виражено у валюті, а саме: 90000 доларів США. Рішення суду не породжує нового грошового зобов`язання відповідача перед позивачем у розмірі 2 401 200 грн. Невиконане відповідачем грошове зобов`язання виражено в доларах США, що в еквіваленті станом на день прийняття судом рішення становило 2 401 200,00 грн, а тому вимога позивача про нарахування інфляційних втрат на вказану суму, на думку представника відповідача, є безпідставною і не ґрунтується на нормах закону.

Представник позивача зазначає, що нарахування 3% річних на суму основного зобов`язання в розмірі 90 000 доларів США, що в еквіваленті станом на день прийняття рішення становило 2 401 200 грн, є додатковою вимогою стягувача щодо основного зобов`язання. Оскільки позивач зазначає, що застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України є по суті похідною (додатковою) вимогою по відношенню до основного зобов`язання, то з урахуванням приписів ст. 266 ЦК України, за твердженням представника, вже спливла позовна давність щодо цих вимог, адже рішенням суду у справі № 754/6016/19 встановлено, що строк виконання основного зобов`язання настав 02.03.2017.

Відповідь на відзив на позовну заяву

У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача підтримує позовні вимоги та зазначає, що посилання представника відповідача на висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 130/2406/18, від 21.04.2021 у справі № 755/17748/17 у даних правовідносинах є нерелевантними.

Примусове виконання рішення суду здійснюється приватним виконавцем в грошовому еквіваленті - національній валюті - гривні. Постановою Київського апеляційного суду від 14.01.2021 у цивільній справі № 754/6016/19 заборгованість з відповідача на користь позивача стягнута в грошовому еквіваленті - національній валюті - гривні і є не сплаченою.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних нарахувань за період з 31.03.2020 по 31.03.2023 за невиконання відповідачем грошового зобов`язання у розмірі 2 401 200,00 грн, що виникло на підставі рішення суду (постанови Київського апеляційного суду від 14.01.2021 у цивільній справі № 754/6016/19).

Враховуючи, що розмір заборгованості ОСОБА_4 за рішенням суду визначений в грошовому еквіваленті - національній валюті - гривні, то в подальшому ця сума у зв`язку із несвоєчасним виконанням боржником рішення суду знецінюється внаслідок інфляційних процесів. У даному випадку спірні правовідносини виникли з приводу невиконання ОСОБА_4 судового рішення, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Представник позивача вважає помилковими доводи представника відповідача про сплив позовної давності за вимогами про стягнення 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного зобов`язанн, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України.

Письмові пояснення сторони відповідача

Представник відповідача у письмових поясненнях зазначає, що позивачем у позовній заяві викладено розрахунок інфляційних втрат і 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України за період з 31.03.2020 по 31.03.2023. Однак у означений позивачем період, на всій території України з 12.03.2020 діяв карантин, пов`язаний з коронавірусною хворобою СОVID-19, а у період з 23.02.2022 по сьогодні на всій території України діє воєнний стан, введений Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022. Тому, позивач вказує, що нарахування позивачем у період з 31.03.2020 по 31.03.2023 інфляційних втрат і 3 % річних суперечить вимогам п. 15 і 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України та є порушенням закону.

Письмові пояснення сторони позивача

Представник позивача у своїх письмових поясненнях наголошує, що проценти та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а отже на них не поширюються обмеження, встановлені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», а позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь заявлений час прострочення.

Рух справи

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

13.06.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

18.07.2023 представником позивача подано відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 12.09.2023, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

06.11.2023 представником відповідача подано письмові пояснення у справі.

08.11.2023 представником позивача подано письмові пояснення у справі.

У судовому засіданні 08.11.2023 представники позивача просили суд задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, а представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених, у відзиві на позовну заяву.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судовим рішенням у цивільній справі № 754/6016/19 встановлено, що 09.02.2006 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавцем було передано відповідачеві грошову позику в розмірі 100 000 доларів США із строком повернення до 09.08.2007. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача від 09.02.2006. 15.06.2016 відповідач підтвердив заборгованість у сумі 100 000 доларів США та зобов`язався повернути борг в строк до 01.03.2017. На розписці від 09.02.2006 міститься запис, зроблений позивачем про те, що 16.01.2018 відповідач частково повернув борг у сумі 5000 доларів США. Також на зворотному боці розписки позивачем виконано запис про те, що 20.03.2018 відповідач частково повернув борг у сумі 5000 доларів США.

У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 2 401 200, 00 грн, суму процентів у розмірі 3 419 259,10 грн, суму 3% річних у розмірі 878 247,00 грн, витрати позивача на правову допомогу та сплату судового збору (справі № 754/6016/19).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.06.2020 у справі № 754/6016/19 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.01.2021 скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25.06.2020 у справі № 754/6016/19 та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 2 401 200,00 грн, відсотки у розмірі 1 055 849,23 грн, 3 % річних у розмірі 153 545,23 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вказана постанова набрала законної сили з дня її прийняття, а саме 14.01.2021.

Постановою Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 754/6016/19 постанову Київського апеляційного суду від 14.01.2021 скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення із ОСОБА_4 відсотків у розмірі 1 055 849,23 грн та ухвалено у цій частині нове рішення. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 відсотків у розмірі 1 055 849,23 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 6 130,86 грн. У іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 14.01.2021 залишено без змін.

Отже, постанова Київського апеляційного суду від 14.01.2021 у справі № 754/6016/19 в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 2 401 200,00 грн та 3 % річних (за період з 15.06.2016 по 18.04.2019) у розмірі 153 545,23 грн залишена без змін та є чинною.

Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова М.А. від 28.03.2023 на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 64561732, до складу якого входить:

- виконавче провадження № 64560296 з виконання виконавчого листа №754/6016/19, виданого 10.02.2021 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в сумі 2 401 200,00 грн, відсотків в розмірі 1 055 849,23 грн, 3% річних - 153545,23 грн, а всього на загальну суму 3 610 594,52 грн;

- виконавче провадження № 64560584 з виконання виконавчого листа № 754/6016/19, виданого 10.02.2021 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судового збору в сумі 9606,00 грн.

З огляду на постанову Верховного Суду від 01.12.2021 з урахуванням ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 19.01.2022 у справі № 754/6016/19 приватним виконавцем Білан С.І. 26.01.2022 відповідно до ст. 8, 18 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 14 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, в рамках виконавчого провадження № 64560296 винесена постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних щодо суми стягнення, змінено суму стягнення з «3610594,52 грн» на «2554745,23 грн» та в рамках виконавчого провадження №64560584 винесена постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних щодо суми стягнення, змінено суму стягнення з «9606,00 грн» на «6130,48 грн».

17.02.2021, 18.02.2021 та 26.02.2021 на депозитний рахунок приватного виконавця надійшли грошові кошти в сумі 22,10 грн, 23069,88 грн та 968,37 грн.

Станом на 28.03.2023 залишок нестягнутої суми заборгованості на користь стягувача ОСОБА_3 в рамках виконавчого провадження № 64560296 становить 2 534 472,19 грн та згідно з виконавчим провадженням № 64560584 становить 6081,83 грн.

Норми права та мотиви суду

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Щодо визначення валюти зобов`язання

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) зазначено, що "Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 31 травня 2015 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним".

Отже, з огляду на те, що у квітні 2019 року позивач, ОСОБА_3 , звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, при цьому обрав валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 18.04.2019 у розмірі 2 401 200 грн (90 000,00 дол. США х 26,68 грн = 2 401 200 грн), тому, з врахуванням наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 340/385/17, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

Щодо відсутності підстав для застосування п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України

Згідно з п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Відповідно до приписів статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 922/175/18 зазначено, що "формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення".

Отже, три проценти річних та інфляційні втрати, можливість стягнення яких передбачена ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою не є неустойкою (штрафом, пенею).

Тому, положення п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, на які посилається представник відповідача, застосуванню не підлягають.

Щодо застосування п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України

Згідно з п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

У зв`язку з військовою агресією рф проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та діє на цей час.

Таким чином, починаючи з 24.02.2022 та до завершення введеного на території України воєнного стану, нарахування інфляційних втрат та 3% річних за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання не здійснюється.

У цій справі встановлено, що відповідач має перед позивачем невиконане грошове зобов`язання у розмірі 2 401 200,00 грн.

Однак позивач, не врахувавши приписи п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, помилково здійснив розрахунок за період з 31.03.2020 по 31.03.2023, визначивши суму трьох процентів річних у розмірі 216 156,53 грн, та інфляційних втрат у розмірі 1 191 463,93 грн.

Натоміть, обґрунтованим є нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 31.03.2020 по 23.02.2022.

Отже, інфляційне збільшення становить: (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.18056671

2 401 200,00 x 1.18056671 - 2 401 200,00 = 433 576,78 грн.

3 % річних:

з 31.03.2020 до 31.12.2020: 2 401 200,00 x 3 % x 276 : 366 : 100 = 54 322,23 грн;

з 01.01.2021 до 23.02.2022: 2 401 200,00 x 3 % x 419 : 365 : 100 = 82 693,38 грн;

54 322,23 грн + 82 693,38 грн = 137 015,61 грн.

З огляду на зазначене, позовні вимоги є обгрунтованими в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 433 576,78 грн та 3 % річних в розмірі 137 015,61 грн, що разом становить 570 592,39 грн.

Щодо позовної давності

Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

У постанові Верховного Суду (у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 року у справі № 642/493/17-ц.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, до даних правовідносин не можуть бути застосовані наслідки спливу строку позовної давності.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих невиконанням грошового зобов`язання, підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 433 576,78 грн та трьох процентів річних у сумі 137 015,61 грн.

Щодо судових витрат

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 7, 10, 12, 19, 81, 83, 141, 258-260, 263-265, 273-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих невиконанням грошового зобов`язання, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три проценти річних у сумі 433 576,78 грн, інфляційні втрати у сумі 137 015,61 грн та відшкодування витрат зі сплати судового збору у розмірі 5439,92 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , код РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , код РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 20.11.2023.

Суддя Деснянського

районного суду міста Києва Оксана ГринчаК