Справа № 133/1845/22
Провадження № 22-ц/801/2190/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 рокуСправа № 133/1845/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Якименко М. М.

Секретар: Кахно О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

Рішення ухвалила суддя Кучерук І. М.

Рішення ухвалено без виклику сторін у м. Козятин Вінницької області

Повний текст рішення складено 18 вересня 2023 року,

Встановив:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0258, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,0516 га, кадастровий номер :01:001:0259, призначену для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2002 року їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, призначеній для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Крім того, біля будинку розташована земельна ділянка площею 0,0516 га призначена для ведення особистого селянського господарства. Дані земельні ділянки належали на праві власності відповідачу ОСОБА_2 (колишня власниця будинку). Однак під час укладення договору купівлі-продажу будинку ними не було вирішено питання про земельні ділянки. ОСОБА_2 передала їй оригінал державного акта на землю, тому вона вважала, що зможе її переоформити у будь-який час. Вона вирішила оформити право власності на земельні ділянки належним чином та виготовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), але вона виготовлена на ім`я власника ОСОБА_2 , оскільки їй був виданий державний акт на землю.

За вирішення цього питання вона звернулася до ОСОБА_2 , яка не має жодних претензій до неї з приводу користування земельними ділянками, але будь-яким чином приймати участь у їх переоформленні в нотаріальному порядку не бажає.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 вересня 2023 позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0258, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову в частині визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0516 га, кадастровий номер :01:001:0259, призначену для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0516 га, кадастровий номер :01:001:0259, призначену для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0516 га, кадастровий номер :01:001:0259, призначену для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог рішення суду залишити без змін.

Зазначила, що рішення суду вважає помилковим в частині відмови у задоволенні позову і таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, яке було ухвалено з порушенням норм матеріального права та внаслідок невідповідності висновків суду обставинам, які мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції не враховано загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, так як земельна ділянка площею 0,2500 га передана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд і земельна ділянка площею 0,516 га цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, належали на праві приватної власності ОСОБА_2 колишній власниці будинку, відповідно до державного акта І-ВН № 050566 від 07 березня 2002 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 37.

Також судом не враховані норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що склалися між сторонами і підлягали застосуванню судом при винесенні рішення. Такі норми, зокрема, містяться в статтях: 377 ЦК України (в редакції чинній на час подання позову), 120, 125, 141 ЗК України (в редакції чинній на час подання позову).

Судом першої інстанції не взято до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зроблено висновок про те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. А тому, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції не враховано положення ч. 4 ст. 206 ЦПК України, а саме визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, не винесено ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем, а натомість було винесено рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не подала.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просить її задовільнити.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, заяв чи клопотань не надіслала.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту та вимог апеляційної скарги слідує, що рішення суду оскаржує лише позивач ОСОБА_1 в частині відмови в задоволенні позовних вимог і в цій частині рішення суду вона просить скасувати, винести нове, яким задовольнити цю частину її позовних вимог.

Отже, суд апеляційної інстанції переглядає справу і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в оскаржуваній позивачем ОСОБА_1 частині.

По справі встановлено, що 26 червня 2002 року між продавцем ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, та покупцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями до нього, що знаходиться в АДРЕСА_2 . На земельній ділянці знаходиться один жилий будинок "А" з прибудовою, глинобитний, 1955 року побудови, житловою площею 29,3 кв. м, господарські будівлі: сарай "Б", сарай "В", погріб "Г", сарай "Д". Договір посвідчений приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Даніловою І. В. і зареєстрований в реєстрі за № 1074 (а. с. 6).

Вказаний договір зареєстрований державним реєстратором Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області Голодняк С. О., про що у Державному реєстрі вчинено запис від 17 лютого 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214 (а. с. 7).

На підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ВН № 050566 від 07 березня 2002 року ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,3016 га, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,0516 га, що розташована на території АДРЕСА_1 . Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 37 (а. с. 8).

Із Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16 червня 2022 року вбачається, що відповідно до загальних відомостей про земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0258, з цільовим призначенням 02.01 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, перебуває у приватній власності ОСОБА_2 . Державна реєстрація здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі від 10 лютого 2022 року; ПП «Земельний центр». Реєстрація земельної ділянки здійснена відділом №1 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держзгеокадастру у Кіровоградській області 16 червня 2022 року (а. с. 9-10).

Із Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17 червня 2022 року вбачається, що відповідно до загальних відомостей про земельну ділянку площею 0,0516 га, кадастровий номер :01:001:0259 з цільовим призначенням 01.03 для ведення особистого підсобного господарства, перебуває у приватній власності ОСОБА_2 . Державна реєстрація здійснена ПП «Земельний центр». Реєстрація земельної ділянки здійснена відділом №7 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держзгеокадастру у Вінницькій області 17 червня 2022 року (а. с. 11-12).

Згідно витягу з рішення про затвердження назви вулиць та нумерації будинків населених пунктів Михайлинскої сільської ради Козятинського району Вінницької області с. Михайлин та АДРЕСА_3 перенумеровано на № 39 (а. с. 13).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0516 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для задоволення такої вимоги відсутні, оскільки порядок набуття у власність такої категорії земель, як землі сільськогосподарського призначення не регулюється ст. 120 ЗК України.

Із таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Правові підстави переходу прав на земельну ділянку, пов`язані з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці, на момент виникнення спірних правовідносин, визначалися Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, який набрав чинності із 01 січня 2002 року, оскільки чинний на той час Цивільний кодекс Української РСР такі правовідносини не регулював.

Так, частина 1 статті 120 ЗК України (у тій редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (у тій редакції) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зроблено правовий висновок про те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто з системного аналізу законодавства та висновків Верховного Суду вбачається, що перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Аналогічний висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 127/10011/18.

Зазначеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги у частині того, що рішення суду першої інстанції ухвалене без врахування висновків Верховного Суду, що стосується принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, оскільки позивачем не правильно та на власний розсуд, трактується чинна судова практика.

Як встановлено судом, земельна ділянка площею 0,0516 га, кадастровий номер :01:001:0259, яка призначена для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не є земельною ділянкою, що невід`ємно пов`язана чи необхідна для обслуговування житлового будинку, який розташований на іншій земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0258, що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, звернувшись до суду з позовом про визнання права власності на земельні ділянки позивачем не враховано, що це фактично різні земельні ділянки, з різними кадастровими номерами, різним призначенням, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у частині визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,0516 га, кадастровий номер :01:001:0259, яка призначена для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки законом не визначені правові підстави для визнання права власності на зазначену у даній справі земельну ділянку за таких встановлених по справі обставин.

Більше того, згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, 2002 року в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями до нього, від 26 червня 2002 року, громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Дія вказаного мораторію була продовжена до 1 січня 2007 року та послідуючих дат.

Тобто, при відчуженні жилого будинку з господарськими будівлями до нього 26 червня 2002 року ОСОБА_2 взагалі не могла здійснити відчуження земельної ділянки з цільовим призначенням для введення особистого селянського господарства.

Доводи апеляційної скарги в тому, що судом першої інстанції не враховано положення ч. 4 ст. 206 ЦПК України, а саме визнання відповідачем позову, апеляційним судом відхиляються з наступних міркувань.

Визнання позову відповідачем - це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві.

У разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами (абзац 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»).

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина 4 статті 206 ЦПК України).

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18 та підтримана 30 червня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/1142/20.

Крім цього, матеріали справи не містять жодних підтверджень визнання позову відповідачем ОСОБА_2 .

В матеріалах справи наявні ксерокопії двох вхідних телефонограм: від 27 січня 2023 року (а. с. 28) та від 16 березня 2023 року (а. с. 38), які не містять жодних відміток суду про надходження цієї кореспонденції до суду (реєстраційний штамп суду, у якому зазначається дата надходження документа і вхідний номер) та подальшої їх реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду. Більше того, зазначені телефонограми не можуть бути визнані та розцінені судом, як заява по суті справи чи відзив, чи окрема письмова заява як того вимагає частина 1 статті 206 ЦПК України, оскільки вони не відповідають вимогам статті 178 ЦПК України, якою визначено порядок і зміст відзиву на позовну заяву та вимогам статті 183 ЦПК України, якою регулюються загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М. В. Матківська
Судді:В. В. Сопрун
М. М. Якименко

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2023 року