Справа № 204/9882/21
Провадження № 2/204/190/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

представниці позивачки адвокатки Фірсової С.В., відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулася з позовом до суду до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із вимогою про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, стягнення матеріальної та моральної шкоди (том 1, а. с. 2-3 та на звороті).

В обґрунтування позову зазначає, що вона, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-611, що видане 04 березня 1991 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, та договору купівлі-продажу № 3-5162, виданого 17 травня 1996 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та, зареєстрованих в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 59434400 від 23 липня 2021 року, реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101, є власником 31/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказує, що даний об`єкт нерухомого майна відповідно до технічного паспорту складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 207,5 кв. м., житловою площею 123,9 кв. м.; гаражу літ. Б; літньої кухні літ. В та літ. в; сараю літ. Г; літньої кухні літ. Д; убиральні літ. Е та літ. 3; душ літ. И та літ. О; сараю літ. Л; навісу літ. Н. літ. М, літ. К, літ. П та літ. Р; споруди №1-16,1,1. Натомість, відповідачі є подружжям, яке, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04 травня 2000 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 5-844, зареєстрованого в КП «ДМБТ» за № 627-1772-350, та технічного паспорту є співвласниками 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивачка, стверджує, що в червні 2021 року у замощені двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15, належного їй домоволодіння АДРЕСА_1 виник провал, усунення та з`ясування причин виникнення якого їй з`ясувати шляхом мирних переговорів з відповідачами вирішити не вдалося. Тому вона була вимушена укласти договори з судовим експертом № 1336-06 від 19 червня 2021 року для з`ясування причин виникнення провалу, а також з будівельною організацією № БТ-30-09/21 від 30 вересня 2021 року для усунення заподіяної шкоди ремонту провалу на прибудинковій території, та звернутися за допомогою до адвоката для її захисту. Вказує, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судового будівельно-технічного експертного дослідження № 1336-06, проведеного 15 липня 2021 року судовим експертом Івченко В.В., причиною виникнення вказаного провалу є будівництво власниками домоволодіння АДРЕСА_2 на відстані менше 5 м від будівель житлових будинків домоволодінь АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 заглибленої споруди зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 в порушення вимог таблиці 6.7 п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Провал у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. 5 та спорудою огорожі літ. № 15 домоволодіння АДРЕСА_1 спричинений осіданням ґрунту біля підземних стін зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 і обумовлений двома чинниками: по-перше, порушення вимог п. 12.2 ДБН Б.2.212:2019 «Планування та забудова територій», п. Д.1.8 ДБН В.1.1-25-2009 «Захист від небезпечних геологічних процесів, шкідливих експлуатаційних впливів, від пожежі. Інженерний захист територій та споруд від підтоплення та затоплення» щодо вертикального планування території домоволодіння АДРЕСА_2 без урахуванням відведення поверхневих вод; по-друге, порушення вимог п. 17.4 ДБН В.2.564:2012 «Внутрішній водопровід та каналізація. Частина 1. Проектування. Частина П. Будівництво» у частині відсутності або порушення гідроізоляції фундаментів і підземних стін (втрата водонепроникності будівельних конструкцій) заглибленої споруди зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 , що обумовлює зволоження і осідання ґрунту навколо вказаної споруди зливної ями. У результаті вказаного провалу також виник вертикальний зсув (викривлення) будівельних конструкції споруди огорожі літ. «№ 15» у місці примикання до будівельних конструкцій зовнішніх стін будівлі гаражу літ. Б. Разом з цим, вказує на те, що як випливає з висновку експерта, улаштування зливної ями та її спільна експлуатація відповідачами у безпосередній близькості до будівель житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. №15 домоволодіння АДРЕСА_1 , викликає загрозу зсуву та руйнування цих будівель, та, як наслідок, безпосередню загрозу життю та здоров`ю позивачки внаслідок обвалення будівель. Тому, вважає, що для усунення заподіяної матеріальної шкоди (збитків) та зазначеної загрози необхідно провести ремонт вказаної прибудинкової території. Зазначає, що відповідно до договору № БТ-30-09/21 від 30 вересня 2021 року та кошторисної документації на ці роботи від 16 липня 2021 року ПАТ НВО «Созидатель» необхідно сплатити 67212 гривні 35 копійок, які вона прохає суд стягнути солідарно з відповідачів як завдану їй матеріальну шкоду. Разом з цим зазначає про те, що вищевказаними незаконними спільними діями відповідачів, які полягають улаштуванні зливної ями та її спільної експлуатації останніми у безпосередній близькості до будівель та в порушенні її права власності заподіянням такими діями майнової шкоди (збитків), їй заподіяно також моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, розчаруванні від цього та незручностях, порушенні звичайного ритму життя внаслідок необхідності витрачати час та гроші на збирання доказів заподіяння шкоди та проведення ремонту прибудинкової території. Тому, зважаючи на тривалість дії цих негативних наслідків (з червня 2021 року) прохає суд стягнути з відповідачів моральну шкоду у сумі 23000 гривень разом і зобов`язанням останніх знести зливну яму та відшкодувати понесені нею судові витрати.

Ухвалою суду від 16 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (том 1, а. с. 53).

14 січня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 16 грудня 2021 року, позивачкою усунуто (том 1, а. с. 58-103).

Ухвалою суду від 21 лютого 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 11 березня 2022 року (том 1, а. с. 105), яка надіслана відповідачам 19 квітня 2022 року за вихідним № 5888/22-вих/2/204/874/22 (том -1, а. с. 107).

12 вересня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив відповідачів на позовну заяву (том 1, а. с. 135-142), в якому вони позовні вимоги не визнають, проти задоволення позову заперечують, прохають поновити їм строк на подання відзиву.

В обґрунтування зазначають, що примірник позовної заяви вони не отримували, а з матеріалами справи ОСОБА_1 ознайомився лише 23 серпня 2022 року, а оскільки вони є юридичною необізнаними, то за правовою допомогою звернулися лише 08 вересня 2022 року, у зв`язку з чим вони з АБ «Бейгул та партнери» уклали відповідний договір про надання правової допомоги, тому прохають суд поновити строк на подання даного відзиву. Разом з тим, в обґрунтування відзиву зазначають про те, що до суду звернувся неналежна позивачка, якою не доведено завдання збитків її майну. Так, вказують на те, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що шкоду завдано її майну, а не майну інших осіб, яким на праві власності належить 60/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яка є більшою та вирішальною. Разом з цим, вказує на те, що позовна вимога в частині усунення перешкод у користуванні позивачці домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом знесення відповідачами заглибленої ями домоволодіння АДРЕСА_2 між будівлями житлових будинків домоволодіння АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є неналежним способом захисту. Крім того, стверджують, що відповідно до технічного паспорту на території домоволодіння АДРЕСА_1 , де позивач зазначає як «заглиблену споруду зливної ями», знаходиться водокалонка, яка в технічному паспорті позначена під № 2, а тому вважає, що задоволення позову в цій частині є безпідставним. При цьому, зазначає, що дана колонка з моменту купівлі-продажу ними будинку не використовується за функціональним призначенням, оскільки вона була засипана та на сьогоднішній день окрім люку дана споруда не містить жодного відношення до водоколонки. Тому, вважає, що просідання землі в цій частині споруди є неможливим за відсутності будь-якого підземного простору для здійснення таких явищ. Разом з цим зазначає, що висновок експерта є неналежним доказом у справі, оскільки він складається виключно з припущень, оскільки огляд проводився упереджено виключно на території домоволодіння АДРЕСА_1 , без відвідування домоволодіння АДРЕСА_2 для проведення експертного дослідження, що вказує на упередженість експерта. Крім того, вказує на те, що висновок експерта не містить ані розрахунків, ані фактичних вимірювань, які б належним чином підтверджували наявність заглибленої споруди зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 на відстані менше 5 м від будівель житлових будинків домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . Також зазначає про те, що фактичне завдання позивачці збитків неможливе, бо перепад у земельних ділянках між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 складає приблизно 20 см на користь позивачки та розмежовується бетонним фундаментом, що у свою чергу унеможливлює попадання води на територію домоволодіння позивачки. Натомість, на території домоволодіння позивачки, на місці провалу, також була наявна водоколонка, провал у якій міг виникнути у зв`язку із халатним відношенням позивачки та осіб, які з нею проживають, спричинений неналежним перекриттям та у результаті чого було вимито дощовими опадами, безпосередньо на території домоволодіння АДРЕСА_1 . Вказує, що гараж домоволодіння АДРЕСА_1 було збудовано в порушення вказаних норм оскільки побудовано на межі між домоволодінням АДРЕСА_2 та домоволодінням АДРЕСА_1 без додержання визначених ДБН Б.2.2-1:2019 «Планування та забудова території» норм, які мають бути не менше ніж 1.0 м, однак на те, що вказане порушення допущено позивачкою, експертом у висновку не вказано, так само як і те, що опади з покрівлі гаражу літ. «Б» домоволодіння АДРЕСА_1 падають безпосередньо на територію домоволодіння АДРЕСА_2 . Вважає, що вказане свідчить про відсутність таких підстав, як наявність шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та поведінкою заподіювача та вина, які необхідні для вирішення питання відшкодування шкоди, а тому підстави для відшкодування шкоди відсутні. Крім того, вказує на те, що особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з його вини. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

11 жовтня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла відповідь позивачки на відзив (том 1, а. с. 157-159), в якій вона прохає суд у поновленні строків на прийняття відзиву відмовити, відзив залишити без розгляду та повернути, а позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що відповідачами відзив на її адресу не надсилався та не надавався. У зв`язку з цим та з тих підстав, що співвласники її домоволодіння тимчасово відсутні, докази до вказаної відповіді на відзив нею були зібрані з порушенням строку. Вважає, що строк порушений з поважної причини, а тому підлягає поновленню. Натомість вважає, що відповідачами строк пропущений без поважної причини через зловживання процесуальними правами, а відтак він не підлягає поновленню. Разом з тим, по суті заперечень вказує на те, що позивачка є власником 31/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до технічного паспорту її квартира АДРЕСА_3 житлового будинку літ. А-1 складається з веранди 1-1, коридорів 1-2, 1-3, 1-4, житлових кімнат 1-5, 1-6, 1-7, кухні 1-8, санвузлу 1-9, які розташовані саме в тій частині житлового будинку літ. А-1, біля якої відповідачі незаконно улаштували заглиблену споруду зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 , а тому провал у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та споруди огорожі літ. № 15 загрожує саме її будівлям та ремонт цього провалу здійснювати вимушена саме вона. Вважає, що незаконні споруди підлягають знесенню, а тому нею обрано вірний спосіб захисту. Натомість, доводи відповідачів про те, що висновок експерта є неналежним доказом у справі вважає надуманим, оскільки експертиза проводилася у їх присутності, однак останні відмовилися від участі в ній. Крім того, вказує на те, що під час проведення експертизи проводилися лінійні вимірювання, а отримані результати та відстані зливної яки, проведені розрахунки, обстеження прилеглих споруд, в тому числі зливної ями, наведено у висновку експерта. Зазначає, що доводи відповідачів про те, що провал виник внаслідок халатного використання водоколонки домоволодіння позивачами є надуманим, оскільки такої споруди чи стоку до неї взагалі немає, а стік поверхневих вод з двору домоволодіння позивачки організований належним чином у бік вулиці, а не у бік домоволодіння відповідачів. Вказує, що по суті заперечення відповідачів щодо моральної шкоди не надані, натомість нею в позові наведено обставини та правові підстави щодо стягнення моральної шкоди.

12 жовтня 2022 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення відповідачів (том -1, а. с. 167-170), в яких вини зазначають про те, що за заявою ОСОБА_1 у ВП № 6 ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області 07 жовтня 2022 року відкрито кримінальне провадження № 0000469 щодо протиправних дій ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та судового експерта Івченка В.В. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України. Крім того, вказує на те, що позивачка звернулася з даним позовом до неналежних відповідачів, оскільки ОСОБА_1 є власником лише частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а відомості щодо інших власників цього домоволодіння, які ймовірно могли бути причасними до можливих обставин щодо провалу у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ А- 1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15 домоволодіння АДРЕСА_1 , позивачкою суду не надано, так само як і доказів того, що ОСОБА_3 є співвласником вказаного домоволодіння. Тому вважає, що позивачкою не визначено належних відповідачів. Крім того, вказує на те, що позивачкою не надано належних та достатніх доказів, у розумінні ст. 76-79 ЦПК України, які могли б свідчити про протиправність дій відповідачів як заподіювачів шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою, а тому відсутні будь-які підстави для відшкодування шкоди.

31 січня 2023 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення позивачки (том 1, а. с. 212-213 та на звороті), в яких вона зазначає про те, що доводи відповідача про те, що в її діях є склад кримінального правопорушення є надуманими, оскільки вона є літньою людиною, їй більше 80 років, вона має низку захворювань та поганий стан здоров`я, а тому жодним чином не могла погрожувати відповідачу, тим більше погрозами насильства, пошкодження чи знищення майна. Вказує, що так само були відсутні будь-які погрози з боку її доньки та зятя. Стверджує, що протягом багатьох років кожен раз намагалася мирним шляхом вирішити конфлікт, а позов до суду подала виключно через те, що мирним шляхом вирішити спірне питання не вдалося. Разом з цим, зазначає про те, що кримінальне провадження № 0000469 закрито за відсутністю складу злочину. Вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є належними відповідачами у справі, оскільки частина домоволодіння відповідачів є виділеною та лише вона межує з частиною домоволодіння позивачки, а самовільна зливна яма, яка стала причиною руйнувань споруди та замощення позивачки, розташована саме на земельній ділянці відповідача. Крім того зазначає, що домоволодіння придбане відповідачами у шлюбі, а тому є спільним майном подружжя, відтак вони є належними відповідачами у справі. Разом з цим, вказує на те, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази щодо наявної шкоди (висновок експерта), протиправної поведінки відповідачів (наявність самовільної зливної ями на території їх домоволодіння, земельної ділянки висновок експерта), прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та спричиненою шкодою (руйнування споруди та мощення позивачки внаслідок зливної ями відповідачів на межі ділянок, висновок експерта), вина відповідачів. Тому вважає, що посилання відповідачів на те, що відсутні докази для застосування відповідальності за спричинену шкоду є надуманими.

01 лютого 2023 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення відповідачів (том 1, а. с. 225-226), в яких вони вказують на те, що на місці провалу на території домоволодіння позивачки була наявна водоколонка, провал у якій міг виникнути у зв`язку із халатним відношенням позивачки та осіб які з нею проживають, спричинений неналежним укріпленням її стін цегляною кладкою, її перекриттям, та у результаті чого було спричинено провал, після опадів дощу, безпосередньо на території домоволодіння АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою суду від 11 квітня 2023 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (том 1, а. с. 243).

У судовому засіданні представниця позивачки адвокатка Фірсова С.В., позовні вимоги підтримала, прохала суд їх задовольнити в повному обсязі, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви та відповіді на відзив.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (том 1, а. с. 231), в якій вона позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала.

Дослідивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків та судового експерта, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачка, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-611, що видане 04 березня 1991 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою (том 1, а. с. 7 та на звороті), та договору купівлі-продажу № 3-5162, виданого 17 травня 1996 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (том 1, а. с. 8 та на звороті) є власником 31/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 267238678 від 23 липня 2021 року (том 1, а. с. 9 та на звороті) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 - 31/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 207,5 кв. м, житловою площею 123,9 кв. м складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 207,5 кв. м, житловою площею 123,9 кв. м; гаража літ. Б; літня кухня літ. В та літ. в; сарай літ. Г; літня кухня літ. Д; убиральня літ. Е та літ. З; душ літ. И та літ. О; сарай літ. Л; навіс літ. Н, літ. М, літ. К, літ. П та літ. Р; споруди № 1-16, І, ІІ.

З копії договору купівлі-продажу серії АВК № 253166 від 04 травня 2000 року, що посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Жуковою Ю.В. за реєстровим № 5-844, зареєстрованого в КП «ДМБТ» за № 627-1772-350 (том 1, а. с.118 та на звороті) вбачається, що ОСОБА_6 продала, а відповідач ОСОБА_1 купив частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 на присадибній ділянці 862 кв. м.

З відповіді КП «ДМБТІ» ДМР № 3260 від 28 квітня 2022 року (том 1, а. с. 114) вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в матеріалах інвентаризаційній справі за адресою АДРЕСА_1 відсутні відомості про зареєстроване право власності за ОСОБА_3 .

З консультативного висновку спеціаліста № 17 від 16 червня 2021 року Спеціалізованої багатопрофільної лікарні (Психоневрологічного диспансеру) № 1 МОЗ (том 1, а. с. 215) вбачається, що 16 червня 2021 року позивачка зверталася за консультацією до лікаря-психіатра ОСОБА_7 та останнім їй встановлено діагноз: «Органічний астенічний розлад внаслідок церебрального атеросклерозу. Стан декомпенсації, асоційований зі стресом. F 0664».

15 липня 2021 року ФОП ОСОБА_8 , на замовлення позивачки, складено висновок за результатами проведення судового будівельно-технічного експертного дослідження (том 1, а. с. 15), відповідно до якого причиною виникнення провалу у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15 домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , є будівництво власниками домоволодіння АДРЕСА_2 на відстані менше 5 м від будівель житлових будинків домоволодінь АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 заглибленої споруди зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 в порушення вимог таблиці 6.7 п. 6.1.41ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».

12 вересня 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення позивачкою, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відносно нього кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 15, ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 189, ч. 1 ст. 350, ст. 384 КК України, ч. 1 ст. 364 КК України (том 1, а. с. 172-177), на підставі якої відкрито кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000469 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 355 КК України (том 1, а. с. 171).

30 вересня 2021 року позивачкою та ПАТ «НВО «Созидатель» укладено договір № БТ-30-09/21 про надання послуг (том 1, а. с. 32-42), предметом якого, відповідно п. 1 вказаного договору, є ремонт прибудинкової території, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 67212 гривень 35 копійок (п. 2.1 договору).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона мешкає разом із позивачкою. Пам`ятає, що на весні 2021 року була дощова весна та вони почали звертати увагу на те, що біля паркану поруч з гаражем почала просідати тротуарна бруківка. Пізніше, 16 червня 2021 року, після ливневого дощу позивачка вийшла на подвір`я та побачила провалля, яке виходить під паркан до домоволодіння АДРЕСА_2 . Вони запросили відповідача та показали йому це провалля, в якому було видно стіну ями, яка була поруч з парканом з його боку. При цьому стверджує, що відповідач не заперечував того факту, що це зливна яма, однак вважав, що провалля у них виникло через те, що будівельники неякісно їм поклали бруківку. Крім того, зазначає, що відповідач їм тоді вказав на те, що цю зливну яму він побудував сам, а місце вибрав біля паркану, оскільки в нього обмежена земельна ділянка, дуже мало місця. Усувати проблему категорично відмовився, бо вважає, що це їх проблеми, бо у них все зроблено неякісно. Щодо проведення експертизи зазначила, що відповідача про її проведення повідомляли 16 чи 17 червня в усному порядку, бо негайно потрібно було щось робити, натомість останній вказав на те, що буде викликати власних експертів. Разом з цим, зазначає, що 19 червня відповідачка була присутня під час проведення їхньої експертизи, на якій остання також вказала на те. що вони будуть викликати власних експертів, тому на територію свого домоволодіння їхнього експерта не впустила. Пояснила, що з експертом вона познайомилася 16 червня, коли він прийшов на виклик. Натомість, те, що експерт прийшов на виклик з квітами пояснила тим, що напередодні, спілкуючись з ним по телефону, вона на емоціях повідомила йому про те, що в неї буде день народження, до них приїдуть родичі, а тут конфлікт з сусідом та провалля на подвір`ї та ще й у матері піднявся тиск.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що влітку 2021 року на прохідній стороні біля будинку з`явилося провалля. Стверджував, що воно утворилося навколо ями, яку зробив сусід по АДРЕСА_2 , бо він з тієї ями зробив зливну, а вона просіла. Вказав на те, що він бачив, що у ту яму здійснюється злиття відходів, а коли сусіди змивають в туалеті, все тече в цю яму. При цьому, зазначив, що раніше там не було ями, там була колонка, а 10 років тому, коли в даному домоволодінні посилився відповідач, то він її збільшив та обклав цеглою. Разом з цим, зазначив, що коли це відбулося, то вони приблизно тиждень-два шукали експерта, після чого провели експертизу. Він зняв бруківку та покликав відповідачів, щоб показати їм провалля, яке утворилося біля стінки їх зливної ями, бо до неї був нахил. Натомість, відповідач їм сказав, що вони самі винні в тому, що в них утворилося провалля, бо вони невірно поклали бруківку. Стверджує, що відповідач сам вказав їм на те, що дана яма є зливною, але вважав, що вони самі винні в тому що відбулося. Разом з цим він заперечував наявність зливної ями під проваллям на території їх домоволодіння. Вказав, що там була колонка. Зазначив, що під час обстеження ділянки експертом обидва відповідачі були присутні, вони сварилися, казали, що їх яма не має відношення до провалля. При цьому, відповідач вів себе зухвало, у зв`язку з чим позивачка дуже сильно розхвилювалася й вони відвезли її в лікарню.

У судовому засідання експерт ОСОБА_8 підтвердив, що це він склав позивачці висновок, він його повністю підтримує. Вказав, що огляд ним здійснювався у присутності позивачки та свідків ОСОБА_9 (буд. 56/2) та ОСОБА_10 ( АДРЕСА_5 ), щоб до нього потім не було претензій. Стверджував, що з позивачкою раніше, до експертизи, знайомий не був, а чи приходив він з квітами не пам`ятає. Вказав, що він робив дослідження замощення двору між будівлями літ. А-1, гаражу літ. Б та споруди огорожі літ. № 15 квартири АДРЕСА_6 та виявив провал у замощенні двору вказаного домоволодіння та просідання бруківки. Вказав, що органолептичним методом він встановив, що все подвір`я домоволодіння відповідача обросло мохом та покрилося плямами грибку, що є наслідком того, що є тінь, але не має укліну для відтоку води, тому воно не просихає, а вся вода йде у яму.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до вимог ч. с. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Так, статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Указане положення кореспондується також із ч. 1 ст. 153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Нормами ч. ч. 2 та 3 ст. 153 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 947/30277/19 вказано, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю».

Приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, позивачка звертаючись з даними позовом до суду, прохала суд усунути їй перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом знесення заглибленої споруди зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 між будівлями житлових будинків домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , яка облаштована відповідачем з порушенням норм ДБН, у зв`язку з чим на території її домоволодіння виникло провалля у замощенні двору та, на підтвердження чого, останньою надано висновок судового експерта Івченка В.В. (том 1, а. с. 14-29).

Приписами ч. 1 ст. 106 ЦПК України визначено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Отже, експерти повинні бути обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Такий висновок, узгоджується з позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).

Приписами ст. 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

З висновку за результатами проведення судового будівельно-технічного експертного дослідження (том 1, а. с. 15) вбачається, що судовий експерт Івченко В.В. (посвідчення Міністерства юстиції України № 881, діє з 30.09.2020 р. по 30.09.2023 р.), відповідно до вимог ст. 384 КК України попереджений (обізнаний) кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, а відтак відсутні підстави для не прийняття вказаного висновку для розгляду, через що суд вважає його належним та допустимим доказом у справі та приймає його до розгляду.

Так, відповідно до висновку судового експерта Івченка В.В. за результатами проведення судового будівельно-технічного експертного дослідження № 1336-06 від 15 липня 2021 року (том 1, а. с. 14-29), причиною виникнення провалу у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15 домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , є будівництво власниками домоволодіння АДРЕСА_2 на відстані менше 5 м від будівель житлових будинків домоволодінь АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 заглибленої споруди зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 в порушення вимог таблиці 6.7 п. 6.1.41ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».

Також у висновку експерта вказано, що провал у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15 домоволодіння АДРЕСА_1 спричинений осіданням ґрунту біля підземних стін зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 і обумовлений двома чинниками: по-перше, порушенням вимог п. 12.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», п. Д.1.8 ДБН В.1.1-25-2009 «Захист від небезпечних геологічних процесів, шкідливих експлуатаційних впливів, від пожежі. Інженерний захист територій та споруд від підтоплення та затоплення» щодо вертикального планування території домоволодіння АДРЕСА_2 без урахування відведення поверхневих вод; по-друге, порушенням вимог п. 17.4 ДБН В.2.5-64:2012 «Внутрішній водопровід та каналізація. Частина І. Проектування. Частина ІІ. Будівництво» у частині відсутності або порушення гідроізоляції фундаментів і підземних стін (втрата водонепроникності будівельних конструкцій) заглибленої споруди зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 , що обумовлює зволоження і осідання ґрунту навколо вказаної споруди зливної ями.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивачкою доведено належними, достатніми та допустимими доказами, а відповідачами не спростовано того, що вигрібна яма, яка розташована на території їхнього домоволодіння влаштована із порушенням санітарних норм, що призвело до виникнення провалу у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15 позивачки.

Суд враховує, що демонтаж є крайньою мірою впливу та може бути застосовано за умови неможливості перебудови чи в інший спосіб усунення негативного впливу від будівництва.

З огляду на викладене, враховуючи те, що провал у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15 домоволодіння АДРЕСА_1 спричинений осіданням ґрунту біля підземних стін зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 , яка збудована з порушенням вимог п. 12.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», п. Д.1.8 ДБН В.1.1-25-2009 «Захист від небезпечних геологічних процесів, шкідливих експлуатаційних впливів, від пожежі. Інженерний захист територій та споруд від підтоплення та затоплення» та вимог п. 17.4 ДБН В.2.5-64:2012 «Внутрішній водопровід та каналізація. Частина І. Проектування. Частина ІІ. Будівництво», усунення якого неможливе іншим способом, як демонтаж, суд доходить переконливого висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, шляхом зобов`язання відповідачів ліквідувати заглиблену споруду зливної ями домоволодіння АДРЕСА_1 між будівлями домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 через її засипання.

Щодо позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, суд зазначає наступне.

Приписами ч. 1 ст. 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Пунктом 9 постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку з заподіянням шкоди майну.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв`язок між ними та вину заподіювача шкоди.

У правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди.

При цьому, обов`язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Приписами ч. ч. 2, 3 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує.

Так, судом встановлено, що позивачка є власницею 31/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а відповідач частини домоволодіння АДРЕСА_1 , де у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15 домоволодіння АДРЕСА_1 виникло провалля, спричинене осіданням ґрунту біля підземних стін зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 відповідачів.

При цьому, позивачка вважає, що вказане провалля у замощені двору виникло з вини відповідачів, а тому останні повинні їй відшкодувати завдані внаслідок цього збитки пов`язані із ремонтними роботами її прибудинкової території у розмірі 67212 гривень 35 копійок. На підтвердження розміру завданих збитків позивачка надала договір про надання послуг № БТ-30-09/21 від 30 вересня 2021 року (том 1, а. с. 32-42) укладений нею із АТ «НВО «Созидатель».

Однак суд не приймає вказаний договір до уваги та вважає його неналежним доказом у справі, оскільки він не містить відомостей про те: на якій саме частині прибудинкової території домоволодіння АДРЕСА_1 будуть проводитись роботи, оскільки позивачка є власницею квартири АДРЕСА_3 даного домоволодіння (31/100 частини), а провал у замощенні двору виник між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15; які саме ремонтні роботи будуть проведені на прибудинковій території домоволодіння АДРЕСА_1 та яким чином вони пов`язані з усуненням наслідків провалу у замощенні двору, утвореного внаслідок осідання ґрунту біля підземних стін зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 .

Крім того, суд зазначає про те, що наданий позивачкою дефектний акт (том 1, а. с. 35) містить найменування робіт, одиниці їх виміру та кількість, однак не містять їх вартості, а додаток № 1 до вказаного договору послуг «Договірна ціна» (том 1, а. с. 34-та на звороті, 36 та на звороті) містить відомості про найменування витрат, зокрема: заробітну плату, вартість матеріальних ресурсів, вартість експлуатації будівельних машин і механізмів, загальновиробничих витрат, загальною вартістю «53,95822 тис. гривень», однак не містить відомостей про те: скільком працівникам нараховується вказана заробітна плата та за який час; які саме матеріальні ресурси та їх кількість; які саме будівельні машини та механізми та їх кількість, час експлуатації; що віднесено до загальновиробничих витрат, тощо.

Більш того, матеріали справи не містять відомостей про те, що вказаний договір виконаний його сторонами, як такий, та в заявленому розмірі.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачкою не доведено належними, достатніми та допустимими доказами розмір завданої їй майнової шкоди, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Приписами ч. 1 ст. 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Позивачка зазначає, що в результаті облаштування відповідачем зливної ями з порушенням норм БДН, що призвело до осідання ґрунту біля підземних стін зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 та виникнення провалу у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15 домоволодіння АДРЕСА_1 їй була спричинена моральна шкода, яка виразилася у душевних стражданнях, розчаруванні від цього та незручностях, порушенні звичайного ритму життя внаслідок необхідності витрачати час та гроші на збирання доказів заподіяння шкоди та проведення ремонту прибудинкової території.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили та керуючись принципом розумності, справедливості.

Натомість, позивачкою надано суду консультативний висновок спеціаліста № 17 від 16 червня 2021 року Спеціалізованої багатопрофільної лікарні (Психоневрологічного диспансеру) № 1 МОЗ (том 1, а. с. 215), з якого вбачається, що 16 червня 2021 року вона зверталася за консультацією до лікаря-психіатра ОСОБА_7 та останнім їй встановлено діагноз: «Органічний астенічний розлад внаслідок церебрального атеросклерозу. Стан декомпенсації, асоційований зі стресом. F 0664», однак вказаний висновок не приймається судом до уваги, оскільки наданий він суду на підтвердження її доводів, зазначених у додаткових поясненнях від 24 січня 2023 року (том 1, а. с. 212-213 та на звороті), на спростування доводів відповідачів про наявність у її діях складу кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 355 КК України, де вона вказує на те, що вона є літньою людиною, яка має цілий низку захворювань та поганий стан здоров`я, а не на підтвердження завданої їй моральної шкоди.

Крім того, з вказаного висновку вбачається, що дійсно позивачка має низку захворювань, якими вона очевидно хворіє не перший день, однак яким чином вони пов`язані з діями відповідачів щодо виникнення провалу у замощенні двору між будівлями житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Б та спорудою огорожі літ. № 15 домоволодіння АДРЕСА_1 спричинений осіданням ґрунту біля підземних стін зливної ями домоволодіння АДРЕСА_2 (тобто, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача), вказаний висновок не містить.

Інших належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог щодо завдання їй моральної шкоди, зокрема документів, які б підтверджували її звернення до відповідачів щодо відшкодування шкоди в добровільному порядку чи її звернення до медичних закладів охорони здоров`я зі скаргами на його погіршення або погане самопочуття, та причинно-наслідкового зв`язку між ними та вищевказаними подіями, позивачкою суду не надано, через що суд доходить обґрунтованого висновку, що підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні.

Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96).

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні частково, то з відповідачів на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 454 гривні з кожного, виходячи із розрахунку 908/2.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_8 ), про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ліквідувати заглиблену споруду зливної ями домоволодіння АДРЕСА_1 між будівлями домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 шляхом її засипання.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 454 гривні.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 454 гривні.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна