Провадження № 2/643/834/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2023 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Майстренко О.М. , за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-суд,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 в особі свого представника адвоката Ципліцького Дмитра Олеговича звернулися до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги мотивував тим, що 28 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 145 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 19.01.2019 року. У визначений договором позики строк грошові кошти повернуто не було. Просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 145 000 доларів США, що еквівалентно 3 914 782,50 грн. на момент звернення до суду із позовом, а також 3% річних за період з 20.01.2019 року по 15.12.2021 року в розмірі 341 068,72 грн.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Замніусом А.Ю. було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вказаної позиції зазначив, що позивачем не надано до суду оригінал розписки про одержання коштів, що свідчить про відсутність заборгованості, вказав, що заборгованість фактично була погашена відповідачем ОСОБА_2 , а також звернув увагу на той факт, що позичені кошти не було використано в інтересах сім`ї, а, отже, відсутні підстави для стягнення боргу із солідарного відповідача ОСОБА_3 .

Представником позивача адвокатом Ципліцьким Д.О. було подано відповідь на відзив, в якій викладено заперечення щодо позиції відповідача.

Зазначено, що відповідачем не було подано до суду доказів того, що позика була витрачена не в інтересах сім`ї, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

В підтвердження наявності невиконаних боргових зобов`язань представником позивача було також надано до суду оригінал розписки від 28.09.2017 року.

Наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 своїм правом на подачу відзиву не скористалася, жодної позиції стосовно заявлених позовних вимог в інший процесуальний спосіб не висловила.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засідання заперечували проти задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася будучи належним чином повідомленою про дату та час судового засідання, позиції щодо заявлених позовних вимог не висловила. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28 вересня 2017 року між ОСОБА_2 , як позичальником, та ОСОБА_1 , як позикодавцем, було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 145 000 доларів США та зобов`язався їх повернути не пізніше 19.01.2019 року.

Про факт укладання договору позики ОСОБА_2 було написано відповідну розписку.

У вказаній розписці ОСОБА_2 в тому числі зазначив, що він підтверджує та гарантує, що його дружина ОСОБА_3 надала свою згоду на оформлення даної розписки та одержання за нею грошових коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснив суду, що із позивачем він знайомий приблизно з 1998 року та з того часу має товариські та ділові відносини. Багато років він позичав у позивача грошові кошти для ведення бізнесу та особистих потреб, які сумлінно повертав. Зазначив, що так відбувалося до 2015 року, поки у нього не виникли фінансові складнощі із його бізнес-партнером. З того часу він заборгував позивачу близько 30 000 доларів США, які не повернув.

Зазначив, що розписку від 28.09.2017 року ним було складено внаслідок введення його в оману, фактично зазначених коштів він не отримував, а борг, що виник раніше, повертав невеликими частинами в різний період часу. Проте, якими саме частинами та коли саме згадати не зміг та підтверджуючих документів не надав.

Суд критично ставиться до наданих відповідачем показів та вважає їх такими, що не заслуговують на увагу.

Частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів, які підтверджували б факт повного або часткового виконання ним своїх зобов`язань, а також факт введення його в оману при складанні розписки від 28.09.2017 року.

В той же час, позивачем надано до суду оригінал розписки від 28.09.2017 року. Відповідач не заперечував факт її складання та підписання.

В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду №128/891/20-ц від 19.05.2021 року зроблено висновок, що наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця свідчить, що зобов`язання за договором позики не виконано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог позивача в частині стягнення грошових коштів з відповідача ОСОБА_2 .

Щодо стягнення в солідарному порядку грошових коштів з відповідача ОСОБА_3 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В розписці від 28.09.2017 року відповідачем ОСОБА_2 , серед іншого, зазначено, що він підтверджує та гарантує, що його дружина ОСОБА_3 надала свою згоду на оформлення даної розписки та одержання за нею грошових коштів.

Частинами 2, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

В постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі №752/7501/18 сформовано правовий висновок:

«Тлумачення частини четвертої статті 65 СК дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя».

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в 2014 році стали засновниками в рівних частках (по 50% кожний) Товариства з обмеженою відповідальністю «СІНДІКАТ КРАСИ», а ОСОБА_2 є його директором.

На момент подачі позову відсутня інформація про припинення діяльності товариства, про вихід ОСОБА_2 зі складу його учасників, звільнення його із посади директора та припинення шлюбних відносин із ОСОБА_3 .

За таких обставин, суд критично оцінює покази відповідача ОСОБА_2 в частині того, що вони вже давно із дружиною живуть окремо, а спільний салон краси (ТОВ «СІНДІКАТ КРАСИ») є бізнесом виключно ОСОБА_3 та їх дочки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі №641/9402/13-ц зазначено: «Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, оскільки договір позики був укладений за згодою ОСОБА_3

ОСОБА_2 не надано доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_2 . Тобто ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

У той же час, доказів того, що отримані грошові кошти були витрачені не в інтересах сім`ї, ОСОБА_2 не надано та не підтверджено це відповідними доказами.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального й процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції».

В супереч зазначеному, відповідачем ОСОБА_2 не було подано до суду доказів того, що позика була витрачена не в інтересах сім`ї, тобто, не було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя.

За таких обставин, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог позивача в частині стягнення грошових коштів в солідарному порядку з відповідача ОСОБА_3 .

Також суд задовольняє вимоги позивача про стягнення в солідарному порядку з відповідачів 3% річних за період з 20.01.2019 року по 15.12.2021 року виходячи із наступного.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 4 статті 631 ЦК України встановлено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Суд, перевіривши розрахунки позивача, приходить до висновку про необхідність стягнення солідарно з відповідачів 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 341 068,72 грн.

Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 11 350,00 грн.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином суд стягує з відповідачів в рівних частинах на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмірі 11 350,00 грн., тобто по 5 675,00 грн. з кожного.

Керуючись ст. 258-259, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 28.09.2017 року у розмірі 3 914 782 (три мільйони дев`ятсот чотирнадцять тисяч сімсот вісімдесят дві) гривен 50 копійок та 3% річних у сумі 341 068 (триста сорок одна гривен шістдесят вісім ) гривен 72 копійок .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 11350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят ) гривен 00 копійок .

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Майстренко О.М.