ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7437/23 Справа № 172/965/23 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на ухвалу Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2023 року про відмову в ухваленні додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ЕЛІТ ФІНАНС», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Попаснянський відділ державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання виконавчого напису такими, що не підлягає виконанню (суддя першої інстанції Битяк І.Г.),

В С Т А Н О В И В:

5 липня 2023 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Васильківського районного суду Дніпропетровської області із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі.

Ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката Галкіна Вячеслава Леонідовича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 172/965/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ЕЛІТ ФІНАНС», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Попаснянський відділ державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання виконавчого напису такими, що не підлягає виконанню.

Із вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_2 та подав апеляційну скаргу, вважає, що ухвала Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06.07.2023р. у справі 172/965/23 є такою, що прийнята в протиріч встановленим законодавством правовим нормам, оскільки в резолютивній частині рішення від 04.07.2023 відсутнє зазначення про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково саме з приводу позовної вимоги по стягнення правничих послуг, а суд в оскаржуваній ухвалі відмовив в прийнятті додаткового рішення у зазначені цивільній справі, безпідставно зазначивши, що це питання вирішено.

ОСОБА_2 просив ухвалу Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ЕЛІТ ФІНАНС», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Попаснянський відділ державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання виконавчого напису такими, що не підлягає виконанню задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем 10 червня 2021 року за № в реєстрі 128577 про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» () заборгованості в сумі 14110,47 грн.

Зобов`язано Головне Управління Державної Казначейської служби України у Дніпропетровській області (, адреса: 49000, вул. Челюскіна, 1, м. Дніпро), здійснити повернення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 429 (чотириста двадцять дев`ять) гривень 44 копійки, сплачений відповідно до квитанції № від 02.06.2023 року.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 08.06.2023 року у вигляді зупинення примусового стягнення, яке здійснюється на підставі виконавчого напису № 128577 від 10.06.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» боргу в сумі 14110,47 грн., продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

05 липня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі в частині вирішення позовної вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Ухвалою суду від 06 липня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 172/965/23 було відмовлено.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу було вирішено рішенням суду від 04 липня 2023 року, яке в цій частині не оскаржувалось.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У пункті 3 частини першої статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ч. 5 ст. 270 ЦПК України додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

За правилами частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

У статті 246 ЦПК України зазначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

У справі яка переглядається, ухвалою суду від 06.07.2023 року було відмовлено в ухвалені додаткового рішення в частині стягнення правничої допомоги, оскільки судом першої інстанції дане питання розглядалась і про результат його розгляду було вказано в рішенні суду від 04.07.2023 року.

Подаючи апеляційну скаргу на вказану ухвалу, представником позивачки було вказано, що питання позовної вимоги про розподіл судових витрат, проте апеляційний суд з даним твердженням не погоджується та вважає, що питання правничої допомоги було вирішено при ухваленні рішення суду по суті позовних вимоги та в ухвалі про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги зводились до порушень судом першої інстанції норм процесуального прав та порушення вимог до складання судового рішення, проте апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вказаною ухвали.

Також слід зазначити, що апелянт просив оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду, проте апеляційний суд позбавлений такої процесуальної можливості стосовно даної ухвали, оскільки вона не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: