СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Жовноватюк В.С., за участю секретаря Лопатюк А.В.,

представників Солом`янського ВДВС у м. Києві - Цапенко С.М., Шемета І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу боржника ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року боржник ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва зі скаргою у порядку ст.447 ЦПК України, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність начальника Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Костенко Л.І., що полягає у незнятті: арешту, накладеного 04.11.2004 Першою київською державною нотаріальною конторою, обтяження № 1441306, об`єкт обтяження: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , власники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; арешту нерухомого майна, накладеного 25.07.2008 Першою київською державною нотаріальною конторою, обтяження № 7630642, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник: ОСОБА_1 ; арешту нерухомого майна, накладеного 25.07.2008 Першою київською державною нотаріальною конторою, обтяження № 7630480, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник: ОСОБА_1 ; арешту нерухомого майна, накладеного 20.05.2011 ДП «Інформаційний центр» МЮУ, обтяження № 11193596, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник: ОСОБА_1 ;

- зобов`язати начальника ВДВС зняти обтяження у вигляді: арешту, накладеного 04.11.2004 Першою київською державною нотаріальною конторою, обтяження № 1441306, об`єкт обтяження: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , власники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; арешту нерухомого майна, накладеного 25.07.2008 Першою київською державною нотаріальною конторою, обтяження № 7630642, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник: ОСОБА_1 ; арешту нерухомого майна, накладеного 25.07.2008 Першою київською державною нотаріальною конторою, обтяження № 7630480, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник: ОСОБА_1 ; арешту нерухомого майна, накладеного 20.05.2011 ДП «Інформаційний центр» МЮУ, обтяження № 11193596, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, власник: ОСОБА_1 ;

В обґрунтування зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько скаржника. Після смерті відкрилась спадщина за законом, серед іншого, на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Скаржник звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом. Як вбачається з реєстрів, 04.11.2004, 25.07.2008, 25.07.2008, 20.05.2011 зареєстровано обтяження у вигляді арештів нерухомого майна. При чому, зазначає боржник, вищезазначені арешти накладені на майно боржника ОСОБА_1 , а сама ця квартира ніколи в його власності не перебувала, належала його батькові на підставі свідоцтва про право власності від 03.08.2010.

Листом Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 08.08.2023 № 106337 скаржника повідомлено, що станом на момент звернення із заявою про зняття арешту, матеріали ВП, у межах якого було накладено арешт, знищені у зв`язку зі спливом строку зберігання виконавчих проваджень в архіві, в Автоматизованій системі ВП відсутні записи про вказані арешти. Таким чином, ОСОБА_1 було відмовлено у знятті рештів за № 1441306, 7630642, 7630480, 11193596.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2023 року прийнято скаргу до розгляду та відкрито провадження.

У судове засіданні боржник не з`явився, до початку судового розгляду представник скаржника надіслав клопотання про розгляд скарги за його відсутності. Просив скаргу задовольнити з підстав, викладених в скарзі, з урахуванням доказів, долучених до скарги.

Представники Солом`янського ВДВС у м. Києві у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні скарги, оскільки начальник Солом`янського ВДВС у м. Києві протиправної бездіяльності не вчиняв. Взагалі звернули увагу на те, що скаржник оскаржує накладення арешту нотаріальними конторами на підставі постанов державних виконавців, тобто фактично реєстраторів, які, напевно, виконували постанови державних виконавців про накладення таких арештів. Також просили долучити письмові документи, а саме: копія заяви ОСОБА_3 про вжиття усіх заходів примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 аліментів в рамках незакритого виконавчого провадження по стягненню аліментів; розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 19963822 у розмірі 28586,10 грн станом на 01.04.2012; постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.06.2010; копію рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 березня 2009 року; постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.05.2011.

Окремо додали, що всі арешти, про які зазначає боржник, накладались на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника ОСОБА_1 , в яких було зазначено "на все майно боржника " із зазначенням ідентифікаційного коду останнього. Чому арешт було накладено на підставі цих постанов на майно третьої особи, їм невідомо, акцентувала увагу на тому, що це питання до реєстраторів, які виконували постанови, оскільки постановами державних виконавців в тих виконавчих провадженнях, де був боржником ОСОБА_2 не зазначено про необхідність накладення арешту саме на спірну квартиру, яка тим більше належала третій особі, як стверджує боржник, а не боржнику. Саме тому, стверджували, що бездіяльність начальника ВДВС з викладених боржником підстав, - відсутня. І зауважили, що якщо боржник не може оформити спадщину через викладені ним в скарзі обставини, то він обрав невірний спосіб захисту, звернувшись до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця і начальника ВДВС.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду (ч. 2 ст. 450 ЦПК України).

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи

(ст.447 ЦПК України).

Частиною 1 ст.18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У встановлених законом випадках, примусове виконання рішень покладається, зокрема, на приватних виконавців, які під час здійснення професійної діяльності керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону (ч.1 ст.5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.25).

18.10.2020 відбулася реєтрація спадкової справи Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а..с.26).

При цьому, суд звертає увагу, що доказів того, що ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_5 матеріали справи не містять. Як і доказів того, що саме за заявою ОСОБА_1 заведена спадкова справа після померлого ОСОБА_5 .

Так, з долученої ним інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек , Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , яка датована 11 березня 2021 року, вбачається, що на підставі постанови від 03 жовтня 2000 року ВДВС Залізничного РУЮ під обтяження попала квартира АДРЕСА_3 , власником зазначений ОСОБА_1 (а.с.27).

Однак, відповідно до копії свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 03 серпня 2010 року саме померлий ОСОБА_4 став власником квартири АДРЕСА_3 . Зазначене свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 26 липня 2010 року (а.с.29).

Відомості про те, хто був власником даної квартири станом на час накладення обтяження на неї, тобто станом на жовтень 2000 року, - в матеріалах справи відсутні.

Наявна інформація в цій довідці про інші обтяження ОСОБА_1 свідчать про те, що арешт накладався на все нерухоме майно ОСОБА_1 . І квартира АДРЕСА_3 фігурувала вже при таких обтяженнях як місце проживання ОСОБА_1 (аркуші3, 4 такої іфнорамційної довідки).

Арешт накладений на все майно, невизначене майно - заявники ВДВС Залізничного РУЮ у м. Києві постанова від 03.10.2010 та постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.05.2011, обтяжувач ВДВС Солом`янського РУЮ (а.с.27-28).

Відповідно додолученої державними виконавцями інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , яка датована 10 листопада 2023 року, арешт накладений на нерухоме майно ОСОБА_1 без зазначення державними виконавцями конкретного об`єкту нерухомості, на що такий арешт накладається. Конкретно зазначено:

1) об`єкт обтяження невизначене майно, все майно, дата виникнення 05.09.2000, заявник - ВДВС Залізничного РУЮ у м. Києві,

2) об`єкт обтяження невизначене майно, все майно, дата виникнення 18.05.2011, обтяжувач - ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві (а.с.58-59).

Тобто, слід дійти висновку, що в 2000 році державним виконавцем була винесена постанова про накладення арешт на майно ОСОБА_1 на підставі відповідної постанови ВДВС Залізничного РУЮ без конкретного зазначення об`єкту нерухомості, на який такий арешт накладався. В даному випадку підстав стверджувати, що саме на підставі постанови державного виконавця обтяжено майно третьої особи, немає. Доказів зворотнього ОСОБА_1 не надано.

В даному випадку доводи державних виконавців про те, що державні виконавці діяли всупереч вимог діючого закону, немає.

З представлених державними виконавцями документів вбачається, що постановою державного виконавця ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві Рибак Ю.І. про відкриття виконавчого провадження від 22.06.2010, - відкрито НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 2-293, виданого 07.04.2009 Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 (а.с.49).

Постановою державного виконавця ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві Фурсою К.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.05.2011, в рамках даного виконавчого провадження ВП№1НОМЕР_1 накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 (а.с.56). Наразі зазначене виконавче провадження, де ОСОБА_1 виступає боржником не завершено, і сам арешт також накладеницй на все майно саме боржника ОСОБА_1 , а не на майно третіх осіб, зокрема, спірну квартиру.

Згідно із відповіддю державного виконавця Солом`янського ВДВС у м. Києві Шемета І. Вдовиченку Є.О. від 08 серпня 2023 року, "виходячи зі змісту заяви останнього виконавче провадження, згідно якого внесено запис про арешт в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, відсутнє. Надати більш детальну інформацію немає можливості, оскільки вищезазначене виконавче провадження знищене за закінченням строку зберігання" (а.с.32).

Суд акцентує увагу учасників на тому, що, зокрема, з даної відповіді неможливо зрозуміти з приводу якого виконавчого провадження направив ОСОБА_1 запит у виконавчу службу і який статус мав останній в такому провадженні.

Можна припустити, що з приводу того виконавчого провадження, в рамках якого накладався арешт на майно боржника в 2000-х роках, але рішення суду в будь-якому випадку не може грунтуватися на припущеннях. Як зазначено вище, ОСОБА_1 в судове засідання на розгляд скарги не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних доказів.

Крім того, державний виконавець у вищенаведеному листі також роз`яснив, що Законом України "Про виконавче провадження" не передбачено механізму та порядку зняття арешту по виконавчим провадженням, які відсутні в Автоматизованій системі виконавчого провадження та є знищеними (а.с.32).

Відповідно до ст. 52 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент проведення виконавчого провадження № НОМЕР_3) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно зі ст. 57 Закону № 606-ХІV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Положеннями ст. 60 Закону № 606-ХІV визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані зі зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Зазначений правовий висновок Верховного суду визначено у постанові ВП ВС від 12.02.2020 № 813/1341/15. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 24.05.2021 року по справі №712/12136/18.

Враховуючи, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.05.2011 була винесена у зв`язку із невиконанням рішення суду про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_1 , станом на 01.04.2012 також була наявна заборгованість боржника зі сплати аліментів, тобто порушення порядку накладення арешту на майно боржника у зв`язку із невиконанням рішення суду не було, відтак відсутня бездіяльність начальника відповідного органу виконавчої служби.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі №922/3537/17 зазначено, що суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Необхідно враховувати, з якою метою особа звертається до суду, та чи дійсно порушено право особи, з огляду на положення ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення скарги. ОСОБА_1 не доведена протиправна бездіяльність державного виконавця/начальника ВДВС під час здійснення примусового виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини.

Доводи ОСОБА_1 про те, що в рамках виконавчих проваджень, де він виступав боржником, саме державними виконавцями накладений арешт на майно третьої особи, свого підтвердження під час розгляду скарги не знайшли.

Керуючись ст.ст. 447 - 453 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.С. Жовноватюк

Повний текст виготовлено 20.11.2023