ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/859/23 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

сторін:

представників апелянта Ходюк К.М.,

ОСОБА_1 ,

представника позивача Осадчук С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/14983/20 за апеляційною скаргою Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року (ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 06 серпня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (далі РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ») звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користуванням приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» (первинна назва «Монастир св. Теодора Студита») є власником будинку на АДРЕСА_1 , який рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року №133 передано у власність для культових потреб монастиря.

Культова будівля релігійної організації спеціально призначена для задоволення релігійних потреб громадян: проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших практик відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації.

Вказана будівля не є житловими приміщеннями, а являє собою цілісний монастирський комплекс, що складається з келій і храму, які є нероздільними, про що виразно свідчить технічна документація монастиря. Таким чином, приміщення, з якого РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» просить виселити відповідачку, не можна розглядати в контексті «концепції житла» у світлі принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Спеціальні місця, в яких проживають черниці, називаються келіями, які є, насамперед, місцем молитви. Проживання черниць в будівлі монастиря є складовою внутрішніх настанов чернечої інституції.

З 1999 року за згодою власника у вказаній будівлі проживала жіноча спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, яка формувалася під опікою та духовним проводом монастиря св. Теодора Студита (юридичної особи, що за видом релігійних організацій відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» є монастирем) та у подальшому розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці, який засновано у 2004 році як інститут єпархіального права відповідно до норм Кодексу Канонів Східних Церков (ККСЦ), без державної реєстрації та набуття статусу юридичної особи, що не суперечить вимогам Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

З 19 листопада 2013 року відповідачка проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на правах монахині монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці. Вона набула права користування чужим житлом на правах особистого строкового сервітуту, який виник на підставі усного договору з позивачем, обумовленого метою його функціонування та прийняття у монахині монастиря.

З огляду на системні порушення монашої дисципліни і монаших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа УГКЦ, монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці був канонічно скасований Декретом ОСОБА_4 від 27 квітня 2017 року та доручено с.Теодосії ( ОСОБА_5 ) управляти справами монастиря до моменту заснування нового.

Рішення про скасування монастиря 01 лютого 2019 року затвердив ОСОБА_6 . З моменту канонічного скасування монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці ОСОБА_3 втратила членство (у розумінні ККСЦ - втратила приписку) в колишньому монастирі Введення у храм Пресвятої Богородиці.

У зв`язку із неприйняттям у дусі монашої покори розпоряджень церковного керівництва та розбіжностями у поглядах з очільницею монастиря, 05 травня 2017 року ОСОБА_3 з власної волі залишила монастир, припинила ведення з іншими монахами спільного монашого життя з одночасним припиненням проживання в ньому, чим вчинила односторонній правочин, з яким пов`язується припинення користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Від 04 червня 2020 року в монастирській будівлі по АДРЕСА_1 за згодою власника проживає новоутворена чернеча інституція - Свято-Благовіщенська монаша спільнота, члени якої приписані до дому спільноти. Позивачка не є членом цієї чернечої інституції, не має церковної приписки до дому цього інституту, та згідно з церковним законодавством не має права перебувати в будівлі цієї монашої спільноти.

У зв`язку з викладеним, РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ», уточнивши позовні вимоги, просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

05 листопада 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилалася на те, що вона прийшла до монастиря 19 квітня 2009 року. Постриг у рясу отримала 07 квітня 2011 року, а постриг у Малу схиму 28 липня 2013 року. Таким чином, у монашому стані перебуває понад 11 років. З 19 листопада 2013 року, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, проживає разом з іншими членами цього чернечого інституту за адресою: АДРЕСА_1 - в місці, де знаходиться дім, до якого вона приписана і набула право користування ним. Ніякого іншого тимчасового чи постійного житла не має.

05 травня 2017 року монаша спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці тимчасово залишила житло у ОСОБА_7 (у якому більша частина сестер має реєстрацію місця проживання). Причина залишення - сестри не бажали жити у постійних конфліктах з незаконно призначеною ігуменею сестрою ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) і незаконних діях владики ОСОБА_10 . Про нестерпні умови перебування вона разом з іншими сестрами повідомляла місцевого єпископа й зверталася до Синоду єпископів УГКЦ. Іншого житла у неї немає, її особисті речі залишилися в спірному житлі.

01 лютого 2018 року вона з іншими робили спроби повернення до Головного Дому. Сестри понад годину часу провели під брамою, дзвонили у дзвінок, стукали і чекали - в результаті їм не відчинили. 15 травня 2020 року зробили чергову спробу повернення - нікого з сестер не допустили на територію. До них за браму вийшла с.Олександра ( ОСОБА_11 ) і повідомила, що владика заборонив пускати сестер на територію. 28 серпня 2020 року вона в числі 15 сестер, що належать до монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, вкотре прибули за місцем, до якого вони приписані. Оскільки вони вчергове не були допущені навіть на територію будинку, тому звернулися за допомогою до місцевого органу поліції.

Звертає увагу на концепцію «житла», яке визначено у практиці ЄСПЛ. Просить врахувати те, що житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 є її єдиним житлом в Україні; вона не втратила інтерес до цього житла; тимчасова відсутність була викликана негуманним ставленням ігумені с.Теодосії ( ОСОБА_12 ), про що було доведено до відома єпископа ОСОБА_13 ; монастир змінив замки, чинив інші перешкоди щодо повернення до монашої обителі.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_3 , уточнивши позовні вимоги, просила суд зобов`язати РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням площею 10.2 кв.м, позначене в інвентарній справі під № 41, розташоване на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_1 шляхом надання їй постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення та передачі дублікатів ключів від воріт, вхідних дверей і вказаної кімнати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року в задоволенні позову РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» до ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення задоволено.

Зобов`язано РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом її вселення у вказаний будинок та передачі дублікату ключів.

Стягнуто з РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» в користь ОСОБА_3 840.80 грн сплаченого судового збору.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2021 року виправлено описку в рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року, а саме:

- в абзаці першому резолютивної частини рішення суду виключено слово «житловим»;

- в абзаці другому резолютивної частини рішення замість слів «шляхом її вселення у вказаний будинок та передачі дублікату ключів» зазначено правильно «шляхом надання ОСОБА_3 постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення в будинку та передати дублікати ключів від воріт, вхідних дверей та займаної кімнати».

Не погоджуючись із рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року, РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано, всупереч фактичним обставинам справи, прийшов до висновку про застосування до спірних правовідносин норм ЖК України та безпідставно визначив, що будівлі по АДРЕСА_1 , мають статус житлового приміщення. Об`єкт будівлі по АДРЕСА_1 не належить до житлового фонду та використовується позивачем-відповідачем відповідно до мети його діяльності, яка визначається ст.7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Вказує, що судом не встановлено та ОСОБА_3 не доведено, що відповідачка-позивачка мала конкретно визначену кімнату місця її проживання у спірному будинку і що в такому конкретному житловому приміщенні вона проживала тривалий час. Крім того, згідно інвентарної справи у спірній будівлі відсутні житлові кімнати, натомість зазначаються келії спеціальні місця монастирської будівлі, до яких приписані черниці. Порядок перебування черниць в монастирі регулюється законодавством про свободу совісті та діяльність релігійних організацій, внутрішніми настановами УГКЦ, у т.ч. Кодексом канонів Східних Церков (ККСЦ), а не Житловим кодексом.

Вважає, що висновок суду про те, що «розміщення житлових приміщень в будівлях релігійних організацій та призначених для культових потреб не впливає на правовий статус вказаних житлових приміщень» суперечить наведеним нормам права та виглядає як втручання держави (в особі суду) в діяльність релігійної організації, оскільки позбавляє можливості позивача-відповідача використовувати майно відповідно до його цільового призначення.

Окрім того вказує, що перебування на території монастиря особи, яка не є членом чернечої інституції, позбавляє можливості власника використовувати приміщення за цільовим призначенням. Будівлі по АДРЕСА_1 використовуються для культових потреб новоутвореної чернечої інституції - Свято-Благовіщенської монашої спільноти, члени якої приписані до дому спільноти. Таким чином, проживання у вказаній будівлі ОСОБА_3 , яка не є членом Свято-Благовіщенської монашої спільноти та взагалі звільнена з чернечого (монашого) стану, позбавляє можливості позивача-відповідача на власні дії щодо даного майна.

Також відсутні відомості та докази того, що ОСОБА_3 28 серпня 2020 року зверталася до уповноваженої особи власника спірного приміщення про те, що їй чиняться перешкоди в користуванні приміщенням.

У зв`язку з викладеним, РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року та винести нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі, а у задоволені зустрічного позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

Дана цивільна справа розглядалася судами різних інстанцій.

Зокрема, постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року апеляційну скаргу РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» задоволено частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року скасовано.

Провадження у справі за позовом РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_3 до РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням закрито.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року скасовано та передано справу № 607/14983/20 для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представники апелянта ОСОБА_14 та ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник ОСОБА_3 адвокат Осадчук С.С. проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.

Крім цього, 31 жовтня 2023 року РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» подала заяву про відмову від первісного позову.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року вказану заяву задоволено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року в частині вирішення вимог Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» до ОСОБА_3 про визнання особи такою що втратила право користування приміщенням, визнано нечинним та в цій частині провадження в справі закрито.

Враховуючи наведене, рішення суду переглядається лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (первинна назва - «Монастир св. Теодора Студита», ) набув статусу юридичної особи відповідно до Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» 27 березня 1995 року - з моменту реєстрації Статуту Міністерством України у справах національностей, міграції та культів (т.1 а.с.5). Засновник - релігійна організація «Тернопільсько-Зборівська Архиєпархія Української Греко-Католицької Церкви», керівник - ОСОБА_15 , про що свідчить Витяг з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.5).

Згідно Грамоти Архимандрита монастиря св. Теодора Студита Любомира від 03 травня 1997 року ОСОБА_16 найменовано Ігуменом монастиря св. Теодора Студита в с.Колодіївка, Підволочиського району Тернопільської області.

Відповідно до Статуту релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», який прийнято рішенням загальної ради монастиря св.Теодора Студита 19 червня 2017 року, зареєстрований в Міністерстві культури, наказ №835 від 31 серпня 2017 року, позивач є релігійною спільнотою монахів, що живуть згідно правил східного чернецтва (т.1 а.с.8-10).

У п.1.13 Статуту вказано, що Монастир, як юридична особа, користується правами та несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і цього Статуту: володіє, користується та розпоряджається майном, що належить йому на праві власності, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, виступати стороною в суді, господарському та третейських судах, має право вчиняти будь-які правочини, укладати договори, що не суперечать чинному законодавству, а також цьому Статуту.

Відповідно до п.2.2 Статуту монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).

11 жовтня 2017 року проведено державну реєстрацію змін до установчих документів, згідно якої відбулася зміна найменування позивача з «Монастир св. Теодора Студита» на Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (т.1 а.с.27-28).

Згідно Грамоти Єпископа Тернопільського УГКЦ кир Михаїла Сабриги від 14 червня 1999 року засновано монашу жіночу спільноту Введення в Храм Пресвятої Богородиці з осідком у смт Великі Бірки Тернопільської Єпархії, яку поручено духовній та матеріальній опіці її засновника ОСОБА_17 , Ігумена монастиря св.Теодора Студійського у с.Колодіївка (т.1 а.с.68).

Згідно Грамоти Єпископа Тернопільсько-Зборівської Єпархії УГКЦ Михаїла в 2004 році в день св. Трьох Святителів надано благословення заснованому отцем Ігуменом Свято-Теодорівського монастиря Григорієм Планчаком у смт Великі Бірки жіночому монастирю Введення в Храм Пресвятої нашої Богородиці і ОСОБА_18 (т.1 а.с.13).

Однак, вказаний жіночий монастир в якості юридичної особи зареєстрований не був.

У відповідності ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Відповідно до ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Законом не заборонена діяльність релігійних спільнот / церковних монастирів, що діють без статусу юридичної особи.

Більше того, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, свобода релігії та переконань, яка реалізується індивідуально або спільно з іншими, у публічний або приватний спосіб, не може вимагати обов`язкової попередньої реєстрації або інших подібних процедур, оскільки вона належить людям і громадам як носіям прав та не залежить від наявності чи відсутності офіційного дозволу (державної реєстрації) (пп. 128-130 рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської митрополії та інші проти Молдови», п.26 рішення ЄСПЛ від 12 травня 2009 року в справі «Масаєв проти Молдови»).

Право колективного («разом з іншими») сповідання релігії може реалізовуватися як у рамках спільноти/церковного монастиря, що не має статусу юридичної особи відповідно до ЦК України, так і в рамках релігійної організації - монастиря (як юридичної особи), що діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури.

Таким чином, та обставина, що монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, членом якого являлась ОСОБА_3 , не був зареєстрований в якості юридичної особи, правового значення в даній справі не має.

Внутрішні настанови діяльності УГКЦ встановлені Кодексом Канонів Східних Церков (ККСЦ), який проголошений 18 жовтня 1990 року апостольською конституцією «Священні канони», виданою папою Римським Іваном Павлом II, увійшов в силу 01 жовтня 1991 року.

Вказаним Кодексом, а також іншими нормами канонічного права (зокрема, Типіконами) врегульовано порядок створення, діяльності, ліквідації (скасування) монастирів, обсяг прав та обов`язків ченців, як членів монашої спільноти, у тому числі й з приводу користування майном монастиря, порядок набуття та позбавлення монашого стану.

Відповідно до Канону 410 Глави І ККСЦ «Монахи та інші ченці», чернечий стан - це сталий спосіб життя у спільноті в якомусь інституті, затвердженому Церквою...

Монаший стан остаточно приймається через довічну професію, яка включає в собі три довічні обіти послуху, чистоти і вбозтва (§ 1 Канон 462).

Як священнослужитель до чернечого інституту приписується член чернечої спільноти після довічних обітів на підставі дияконського свячення, а священнослужитель, уже приписаний до якоїсь єпархії, - на підставі довічної професії (Канон 428).

Відповідно до § 1 Канону 433 ККСЦ монастирем називається чернечий дім, в якому члени прямують до євангельської досконалості, дотримуючись правил і традицій монашого життя.

Набуття монашого стану включає декілька етапів: «Кандидатура», «Послушництво» (новіціат), «Рясофорат» (тимчасова професія/тимчасові обіти), «Мала схима» (довічна професія/довічні обіти), «Велика схима».

Згідно Канону 913 ККСЦ члени чернечих інститутів, а також товариств спільного життя на подобу чернечих, набувають постійне місце проживання в місці, де знаходиться дім, до якого вони приписані і тимчасове місце проживання набувають у місці, де їх перебування продовжувалось принаймні до трьох місяців.

Канон 917 ККСЦ передбачає, що постійне або тимчасове місце проживання втрачається через вибуття з місця з наміром не вернутися, з дотриманням приписів канонів 913 і 915.

Згідно із Каноном 495 ККСЦ член, який після складення професії незаконно залишив монастир, повинен невідкладно вернутись у монастир. Настоятелі повинні його старанно розшукувати і, якщо він повернеться під впливом справжнього розкаяння, прийняти. У противному випадку його слід покарати згідно з приписами права або навіть відпустити.

Відповідно до рішення Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року № 133 сесія селищної ради вирішила передати безоплатно монастирю св. Теодора Студита нерухоме майно згідно з додатком за адресою АДРЕСА_1 , для культових потреб монастиря.

Як видно з акту передачі комунального майна від 29 липня 1999 року за адресою: АДРЕСА_1 , Великобірківський сільський голова передав, а ОСОБА_17 від імені монастиря св. Теодора Студита прийняв будинки АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , допоміжні споруди, земельну ділянку площею 0.51 га та інженерні комунікації (т.1 а.с.110).

Згідно Свідоцтва про право власності на будівлі від 14 вересня 1999 року об`єкт в селищі Великі Бірки на АДРЕСА_1 дійсно належить монастирю св. Теодора Студита на праві колективної власності та складається з чотирьох будівель (т.1 а.с.110).

Як видно з реєстраційного напису, будівлі зареєстровано в Тернопільському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстром № 92 від 14 вересня 1999 року (т.1 а.с.110).

Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 15 липня 2005 року виготовлено інвентарну справу на будівлі і споруди монастиря Введення в храм АДРЕСА_1 , який складається з будівлі культової споруди монастиря, позначеного літерою «А», трапезної, позначеної літерою «Б», швейної майстерні, позначеної літерою «З», пожежної водойми, позначеної літерою «К», огорожі та відмостки. У будівлі культової споруди монастирі, позначеного літерою «А», знаходяться каплиця, святилище, захрестіє, паламарська, келії, коридори, санітарно-побутові приміщення (т.1 а.с.122-129).

Даний об`єкт нерухомості є єдиним цілісним комплексом культової споруди монастиря, призначеного для проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та процесій, передбачених внутрішніми постановами УГКЦ та місцевими традиціями (п.2.3 Статуту).

Як вбачається з будинкової книги будинку АДРЕСА_1 , довідки виконавчого комітету Великобірківської селищної ради № 954 від 07 вересня 2020 року, акту опитування від 04 вересня 2020 року, ОСОБА_3 була приписана (Канон 913 ККСЦ) до вказаного монастиря з 19 листопада 2013 року, проте, впродовж останніх трьох років вона у монастирі не перебувала (т.1 а.с.10-12, 18, 20).

Згідно копії паспорта серія НОМЕР_1 слідує, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 є буд. АДРЕСА_1 (т.1 а.с.48 звор).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_3 (сестра ОСОБА_19 ) прийшла до монастиря 19 квітня 2009 року, постриг у рясу отримала 07 квітня 2011 року, а постриг в Малу схиму - 28 липня 2013 року).

Як вбачається із Декрету від 27 квітня 2017 року вих. № ВА 17/162, Верховний Архієпископ Києво-Галицький УГКЦ о. ОСОБА_20 постановив закрити монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що в смт Великі Бірки Тернопільського району, та всі його залежні монастирі. Доручено с.Теодосії ОСОБА_21 управляти майном і справами монастиря до моменту заснування нового монастиря (т.1 а.с.48).

Згідно протоколу від 06 травня 2017 року с.Теодосія ( ОСОБА_22 ) 09 травня 2017 року повідомила Управління Тернопільсько-Зборівської єпархії УГКЦ про те, що 05 травня 2017 року сестри, в тому числі ОСОБА_3 , взявши особисті документи і речі приватного вжитку, залишили монастир (т.1 а.с.48).

Листом від 09 травня 2017 року с.Теодосія ( ОСОБА_22 ) повідомила архієпископу і митрополиту ОСОБА_23 про ситуацію, яка склалася в монастирі Введення в Храм Пресвятої Богородиці, а саме, що монахині, серед яких с.Володимира ( ОСОБА_3 ), від самого початку призначення її ігуменею виражали непослух, бунтувалися проти розпоряджень, вибірково їх виконували, ігнорували нею і багато речей робили по власній волі. Це створювали у монастирі атмосферу постійного підбурення до непослуху ігумені. 05 травня 2017 року без жодного дозволу сестри виїхали з монастиря, не погодилися на жодну духовну віднову чи реабілітацію (т.1 а.с.48).

ОСОБА_24 разом з іншими підписантами зверталася до синоду Єпископів УГКЦ, реколекційний центр Львівської Архиєпархії УГКЦ листом від 04 вересня 2017 року № 6/2017, в яких висловлювали незгоду з діями кир ОСОБА_10 , якими він іменував ігуменю с.Теодосію ( ОСОБА_25 ), через те що цьому не передував вибір (т.1 а.с.48).

Також, ОСОБА_24 , разом з іншими підписантами, зверталася до владики ОСОБА_26 протосинкела Тернопільсько-Зборівської Архиєпархії листом від 12 жовтня 2017 року, в якому повідомляли, що вони не бажали жити у постійному виясненні відносин з незаконно призначеною ігуменею, коли при кожній нагоді їх звинувачується в непослусі, скаржилися на великий психологічний тиск в монастирі, відношення до них як бунтівників, нерівне ставлення та наявність привілейованих сестер (т.1 а.с.48).

Як зазначила ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву, 05 травня 2017 року монаша спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці тимчасово залишила житло у Головному Домі. Причина залишення: сестри не бажали жити у постійних конфліктах з незаконно призначеною (на їх думку) ігуменею с.Теодосією ( ОСОБА_27 ), незаконних діях владики ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_1 настоятелька монастиря с.Макарія ( ОСОБА_28 ), секретар с.Теодора ( ОСОБА_29 ) прибули до Головного Дому монашої спільноти сестер і їх впустили сестри. Причина приїзду: спроба отримати пояснення на незаконні дії незаконно призначеної (на їх думку) ігумені та кир ОСОБА_10 . 01 лютого 2018 року ОСОБА_3 та сестри робили спроби повернення до Головного Дому, однак, їм не відчинили браму. 15 травня 2020 року вони зробили чергову спробу повернення, однак, нікого з сестер знову не впустили на територію. Також 28 серпня 2020 року ОСОБА_3 вкотре не була допущенна до місця своєї реєстрації та проживання, в зв`язку із чим була змушена звернутися за допомогою до місцевого органу поліції (т.1 а.с.42-60).

Декретом від 04 червня 2020 року №165/2020 архієпископа і митрополита ОСОБА_23 останній повідомив, що засновує Святоблаговіщенську монашу спільноту у смт Великі Бірки (т.1 а.с.48).

Листом від 20 серпня 2020 року №232/2020 ОСОБА_30 і митрополит Тернопільсько-Зборівський звернувся до монахині ОСОБА_19 ( ОСОБА_31 ), надав канонічне попередження на один місяць та повідомив, що якщо вона не змінить поведінки, то буде звільнена з монашого стану (т.1 а.с.48).

Відповідно до заяви на ім`я начальника Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області від 28 серпня 2020 року, яку підписала, серед інших, позивачка ОСОБА_3 та ОСОБА_32 (с.Теодора), підписанти зазначають, що вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 і бажають повернутися проживати за цією адресою. Приїхали до будинку, намагалися відкрити браму своїм ключем та виявили, що замки поміняні. Вони подзвонили в двері, до них вийшла ОСОБА_22 , яка їх не впустила і заявила, що мусить зателефонувати владиці ОСОБА_33 та що вона дасть відповідь через 10 хвилин. Однак, прочекавши годину, зрозуміли, що ніхто не вийде, зателефонували в поліцію. Просять захистити їх права (т.1 а.с.49).

24 вересня 2020 року за вих. № 7164/115/5 т.в.о. начальника ТВП ГУНП в Тернопільській області повідомлено ОСОБА_34 (с.Теодору), що її звернення з приводу примусового вселення розглянуто та рекомендовано звернутися до суду (т.1 а.с.147).

Згідно декрету про звільнення з монашого стану за вих. №456/2020 від 22 жовтня 2020 року ОСОБА_35 постановив монахиню ОСОБА_19 ( ОСОБА_3 ) члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що був канонічно скасований декретом Блаженнішого патріарха ОСОБА_36 від 27 квітня 2017 року, звільнити з монашого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають (т.1 а.с.103).

Судом першої інстанції в ході розгляду справи по суті та встановлення фактичних обставин допитано ряд свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_37 показав, що він є священнослужителем в селищі Великі Бірки Тернопільського району. Він був свідком того, що в 05 травня 2017 року сестри монастиря спокійно забрали всі свої речі, які хотіли, та поїхали. За ними приїхали автомобілі, в які вони грузили свої речі. Він знімав процес на камеру. Вони не погодилися із наказом церкви щодо об`явлення.

Допитана як свідок ОСОБА_38 показала, що вона на даний час є монахинею, проживає в селищі Великі Бірки Тернопільського району Тернопільської області. Знає, що сестра ОСОБА_39 не погодилася із рішенням ОСОБА_40 влади і покинула приміщення монастиря добровільно. Знає, що в 2020 році була спроба цими сестрами захопити монастир.

Допитана як свідок ОСОБА_41 показала, що вона на даний час є монахинею, проживає в селищі Великі Бірки Тернопільського району Тернопільської області. ОСОБА_39 проживала з ними в монастирі в смт Великі Бірки, Тернопільського району. З приводу подій, які відбувалися в ОСОБА_42 було прийнято рішення вищої церковної влади. Деякі сестри з ним не погодилися, прийняли позицію ОСОБА_43 і покинули монастир. Це було 05 травня 2017 року, коли вони забрали свої речі, дивани, меблі, світильники. Були великі машини, вантажівки. В 2017 році змінили замки. 28 серпня 2020 року вони приїхали великою кількістю та хотіли захопити монастир. Вона їх не впустила, тому що вони чужі люди.

Допитаний як свідок ОСОБА_44 показав, що він є підприємцем, допомагає спільноті монастиря, в тому числі ОСОБА_45 фінансово, транспортом, тощо. Разом із братом 28 серпня 2020 року був свідком того, що ОСОБА_39 разом з іншими монахинями намагалася потрапити на територію монастиря, однак з того боку підійшла людина і сказала, що не може пустити їх на територію і скрилася. Вони довго перебували там, приїхала поліція. Також, в 2017 році відвідував ОСОБА_46 в місті Зборів, вона перебувала там в поганих умовах

Свідок ОСОБА_47 показав, що він був в смт Великі Бірки 28 серпня 2020 року та бачив, що ОСОБА_24 робила спробу повернутися за місцем своєї реєстрації. Вийшла одна особа, яка пішла і не повернулася. Ключі, які мали сестри, були непридатні.

Свідок ОСОБА_48 показав, що він працював з 1997 року головою Великобірківської селищної ради. За його каденції, селищна рада вирішила передати приміщення по АДРЕСА_1 у власність у відповідь на звернення ігумена ОСОБА_43 . За час проживання сестри покращили майно, працювали своїми руками та самі створили його в тому вигляді, в якому він є зараз. Він був свідком того, що сестри намагалися зайти до монастиря, але їх не впустили.

Допитана як свідок ОСОБА_49 показала, що ОСОБА_39 вселилася в приміщення монастиря разом з нею, не маючи статусу та була на той час світською особою. Її поселили безстроково. Вона дбала про будинок за весь час проживання. Також допомагали її батьки, сестра, родичі робили великі пожертви. В 2016 році була примусово направлена в інше місце в місто Зборів, яке було непридатне для проживання, зимою не обігрівалося. ОСОБА_50 хоче повернутися та робила такі спроби, однак їй не дали такої можливості.

Свідок ОСОБА_51 показала, що вона знайома з ОСОБА_52 з 1997 року, яка прийшла в монастир як світська дівчина. Її батьки допомагали. В 2016-17 роках церква її направила на реабілітацію, що насправді було покаранням, оскільки там були дуже погані умови проживання. ОСОБА_39 робила спроби повернутися до монастиря, але їй не дозволили.

Допитаний як свідок ОСОБА_53 показав, що він бачив, як сестри, в тому числі і ОСОБА_39 , ІНФОРМАЦІЯ_2 намагалися потрапити до монастиря, але не могли.

Допитаний як свідок ОСОБА_54 показав, що він є керівником підприємства та допомагає сестрам монахиням монастиря. ОСОБА_24 деякий час навіть проживала в нього, оскільки не могла з певних причин проживати в монастирі. Він забирав з монастиря речі.

Допитаний як свідок ОСОБА_55 показав, що він був бачив, як 28 серпня 2020 року ОСОБА_24 з іншими сестрами намагалася повернутися в монастир. Однак їх не впустили. Знає, що її відправляли на реабілітацію, в дуже погані умови, де вона захворіла.

Свідок ОСОБА_56 показала, що знає ОСОБА_57 з 1997 року як чесну людину. В монастир прийшла в 2009 році, в 2013 році була зареєстрована там. Коли призначили нового керівника почалися непорозуміння. В 2017 році ОСОБА_58 розповідала про тиск на неї, приниження керівництвом. Знає, що вона не має де жити.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, для правильного вирішення даного спору необхідно встановити статус спірного приміщення (чи є воно житлом), правову підставу користування ним та наявність чи відсутність такого права в позивачки на час розгляду справи.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, спірне приміщення площею 10.2 кв.м є келією та розташоване на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві власності РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 607/15144/20 вказано, що:

«положеннями статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Келія - це спеціальна кімната, чи будинок, у якому мешкають ченці в монастирі. Проживання монаха у келії є основою монашого життя, яке полягає у послуху, євангельському та аскетичному способі життя, покірній апостольській праці. Монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Термін «житло» в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є «вдома». Наголос робиться на аспекті важливості об`єкта (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкта, приміром, його відповідності певним вимогам. ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що ніщо у статті 8 Конвенції та у попередніх рішеннях суду не свідчить на користь того, що концепція «житла» має обмежуватися резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства, та визнав, що захистом статті 8 Конвенції охоплюється циганська кибитка (шатро). Окрім цього, гарантії статті 8 Конвенції поширюються також на офіси (адвокатів, нотаріусів та ін.) та інші володіння особи. У пункті 52 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 2018 року у справі «Саган проти України» (заява № 60010/08) суд нагадав, що поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (див., наприклад, рішення у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункт 141, від 17 жовтня 2013 року, та наведені у ньому посилання). У пунктах 69, 123 рішення від 12 червня 2014 року у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) ЄСПЛ сформулював позицію, відповідно до якої автономія релігійних організацій від держави не є необмеженою та категоричною у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ.

Як правило, право на свободу релігії, гарантоване Конвенцією, виключає будь-яку дискрецію з боку держави. Проте це не заперечує можливості та необхідності судового контролю з боку держави за дотриманням прав осіб, гарантованих Конвенцією. Відповідно, вирішуючи конфлікт між двома правами, які однаково захищені Конвенцією, слід збалансувати право особи на приватне життя та право релігійної організації на автономність. Держава покликана гарантувати обидва ці права, і якщо захист одного призводить до втручання у інше, то вона має обрати належні засоби, аби зробити таке втручання пропорційним до мети, яку переслідує.

У цій справі спір між сторонами виник з приводу права користування спірним приміщенням (келією), яка розташована в будівлі, що належить на праві власності РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ». Релігійна організація, звернувшись до суду загальної юрисдикції із позовом про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а в подальшому ОСОБА_59 , яка вступивши в цивільний процес, заявила зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, визнали юрисдикцію держави щодо вирішення цивільно-правового спору, що виник між ними. Вказаними діями сторони фактично вказали на неможливість врегулювання виниклих між ними відносин в межах канонічного права. Крім того, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) потребує вчинення відповідних дій уповноваженими органами. При вирішенні спору щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житлом суду необхідно встановити, чи наявний спір про право; чи було порушено право особи; чи постраждала особа (прямо чи опосередковано) від стверджуваного порушення; з`ясувати зв`язок особи із конкретним місцем проживання та обставини справи. Отже, питання у цій справі, які поставлені перед судом, не свідчать про втручання держави у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу користування житловим приміщенням, і такий спір стосується цивільних прав та обов`язків сторін та підлягає вирішенню судом відповідно до статті 19 ЦПК України».

Таким чином, з урахуванням вищенаведеної практики ЄСПЛ, колегія суддів вважає, що у розумінні статті 8 Конвенції келія в монастирі вважається житлом для особи, яка на відповідних підставах канонічного права є членом монашої спільноти та використовує приміщення келії як для свого проживання, так і для культових потреб.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об`єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Право власності релігійних організацій охороняється законом (стаття 18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

У статті 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до абзацу п`ятого статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

У частині першій статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

З приводу правової підстави, згідно якої позивачка користувалася спірним приміщенням колегія суддів зазначає наступне.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала у спірному приміщенні келії з 19 листопада 2013 року, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці.

Таким чином, виникнення в позивачки права користування спірним приміщенням келії пов`язано виключно із її перебуванням в монашому стані монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці (прийшла до монастиря 19 квітня 2009 року, постриг у рясу отримала 07 квітня 2011 року, а постриг в Малу схиму - 28 липня 2013 року).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401 - 406 ЦК України.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності колегія суддів вважає, що позивачка набула права користування спірним приміщенням келії на правах особистого строкового сервітуту, обумовленого метою його функціонування та перебуванням у монашому стані монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці.

В судовому засіданні встановлено, що 05 травня 2017 року ОСОБА_3 та інша монаша спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці залишила вищевказане житло у Головному Домі, забравши при цьому особисті речі.

Причина залишення небажання сестер жити у постійних конфліктах із незаконно призначеною (на їх думку) ігуменею с.Теодосією ( ОСОБА_27 ) і в зв`язку із незаконними діями владики ОСОБА_10 .

Вказані обставини підтверджуються ОСОБА_3 у відзиві на первинний позов РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» та у зустрічному позові (т.1 а.с.41-46, 62-67).

Матеріали даної справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що залишення ОСОБА_3 місця свого проживання було викликано наявністю будь-яких перешкод, що об`єктивно унеможливлювали її подальше проживання в спірному приміщенні. Наведені позивачкою причини колегія суддів до таких не відносить та поважними не вважає.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що 05 травня 2017 року ОСОБА_3 добровільно та свідомо, без жодних поважних причин та при відсутності перешкод в користуванні залишила місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо тверджень позивачки про спроби повернення до місця проживання та реєстрації, апеляційний суд зазначає наступне.

В позовній заяві ОСОБА_3 зазначила, що 01 лютого 2018 року вона з іншими монахинями намагалася повернутися до Головного Дому, однак їм не відчинили. 15 травня 2020 року ОСОБА_3 зробила чергову спробу, однак до неї за браму вийшла с.Олександра ( ОСОБА_11 ) і повідомила, що владика заборонив пускати сестер на територію. 28 серпня 2020 року ОСОБА_3 в числі 15 сестер, що належали до монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, вкотре прибули за місцем проживання та реєстрації, однак вчергове не були допущені навіть на територію будинку, тому звернулися за допомогою до місцевого органу поліції.

Вказана обставина (щодо подій 28 серпня 2020 року) підтверджується поясненнями сторін, заявою на ім`я начальника Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області від 28 серпня 2020 року та відеозаписом (т.1 а.с.91).

Докази щодо подій, які мали місце 01 лютого 2018 року та 15 травня 2020 року в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що в період з 05 травня 2017 року по 28 серпня 2020 року не встановлено прояву інтересу ОСОБА_3 до свого місця проживання та реєстрації в АДРЕСА_1 .

В подальшому, Згідно декрету Архієпископа і Митрополита ОСОБА_23 від 22 жовтня 2020 року, монахиню ОСОБА_19 ( ОСОБА_3 ), члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що був канонічно скасований декретом Блаженнішого патріарха Святослава від 27 квітня 2017 року, звільнено з монашого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають (т.1 а.с.103).

Таким чином, станом на час звернення ОСОБА_3 до суду із даним позовом (05 листопада 2020 року) її було звільнено з монашого стану (22 жовтня 2020 року), а монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, членом якого вона була, був канонічно скасований (27 квітня 2017 року). Натомість, від 04 червня 2020 року в монастирській будівлі по АДРЕСА_1 за згодою власника проживає новоутворена чернеча інституція - Свято-Благовіщенська монаша спільнота, членом якої позивачка не являється.

Питання припинення сервітуту унормовано у статті 406 ЦК України.

Згідно п.4 ч.1 вказаної статті сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що у ОСОБА_3 припинився сервітут на проживання в спірному приміщенні монастирської келії, оскільки припинилися обставини, які були підставою для її вселення (ліквідація монастиря та звільнення з монашого стану).

Крім цього, загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами встановлено в ст.71 ЖК України.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

В судовому засіданні встановлено, що з 05 травня 2017 року ОСОБА_3 добровільно залишила місце свого проживання та реєстрації в АДРЕСА_1 та більше одного року (до 28 серпня 2020 року) не проявляла інтересу до нього.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким у задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 10 листопада 2023 року.

Головуючий: О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак