20 листопада 2023 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна,-
Позивачка звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна.
Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.
Заяви та клопотання сторін.
Позивач ОСОБА_1 надала суду заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала просить їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 07.05.2021 року суддя Владимирська І.М. відкрила провадження по вищевказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначила підготовче засідання.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 09.12.2021 року суддя Владимирська І.М. визнала явку позивача по справі.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.03.2023 року суддя Владимирська І.М. закрила підготовче засідання та призначили судовий розгляд по справі.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 13.11.2023 року суддя Черков В.Г. прийняв до свого провадження зазначену справу, призначив судовий розгляд.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі„ розумності строку".
З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу № 614 від 06.02.2002 року, посвідченого виконавчим директором Селидівської біржи нерухомості Сало В.Ф., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_6 , ОСОБА_7 купили квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається із чотирьох житлових кімнат, загальною площею 66,2 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м. Зареєстровано в реєстрі 614.
Згідно свідоцтва про шлюб від 23.06.2006 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану м. Селидове Донецької області, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 23.06.2006 року, після реєстрації « ОСОБА_8 » присвоєно прізвище « ОСОБА_9 ».
Згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26.06.2020 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Згідно листа № 22.34-13 від 05.02.2022, Селидівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), повідомив щодо перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі за період з 1991 року по 22.06.2006 року: наявна актова запис про шлюб № 218 складена 14.12.1994 року Селидівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Харків) на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; наявна актова запис про шлюб № 72 складена 23.06.2006 року Селидівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Харків) на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шлюб розірвано 07.08.2020 року на підставі Селидівського міського суду Донецької області про розірвання шлюбу № 242/1752/20 від 26.06.2020 року;
щодо перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у шлюбі за період з 1991 року по 22.06.2006 року: наявна актова запис про шлюб № 89 складена 22.07.1995 року Селидівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Харків) на ім`я ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб розірвано на підставі актового запису про розірвання шлюбу № 141 від 14.07.1998 року складеного Селидівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків); наявна актова запис про шлюб № 14 складена 26.02.2000 року Селидівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Харків) на ім`я ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 і ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб розірвано на підставі актового запису про розірвання шлюбу № 24 від 08.02.2005 року складеного Селидівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків); наявна актова запис про шлюб № 72 складена 23.06.2006 року Селидівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Харків) на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шлюб розірвано 07.08.2020 року на підставі Селидівського міського суду Донецької області про розірвання шлюбу № 242/1752/20 від 26.06.2020 року.
Згідно акту від 20.03.2023 року, за адресою АДРЕСА_1 з 2014 року по теперішній час ОСОБА_2 не мешкає. Вибув за межі країни.
Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що подана позовна заява є не обґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно ч.3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Відповідно до п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (презюмується належність майна, набутого під час шлюбу, на праві спільної сумісної власності чоловікові та жінці).
Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.
Виходячи з аналізу вказаних норм, слідує висновок, що ст. 74 СК України поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Разом з тим, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Така позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-97цс11.
За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.
Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року, якає обов`язковою і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Згідно зі ст.76,77 ЦПК України доказами вважаються будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.
В судовому засіданні не було надано беззаперечних доказів факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу в зазначений період позивачем, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.
Крім того, письмовими доказами було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перебував в зареєстровано шлюбі з ОСОБА_16 в 1994 році.
Позивачем не надано жодних доказів по справі на підтвердження наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, з 1991 року до 22.06.2006 року.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Суд вважає, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1991 року до 22.06.2006 року, і відповідно суд не знаходить правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: визнання сумісним нажитим майном придбаного за час проживання однією сім`єю; визнання в порядку поділу майна подружжя, право власності на квартиру; стягнення половини вартості спільно нажитого майна.
Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 89, 263-265, 273 ЦПК України, суд
В позовній заяві ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Суддя В.Г. Черков