ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/1207/19 Номер провадження 22-ц/814/3500/23Головуючий у 1-й інстанції Лизенко І.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Тимошенко Дмитро Володимирович, на заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Решетилівська міська рада Полтавської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Піщанська сільська рада Решетилівського району Полтавської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, у якій просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що останні не проживають у належному йому будинку більше року.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договорів дарування від 28 лютого 2014 року та копіями витягів про державну реєстрацію прав від 28 лютого 2014 року.

Із довідки виконавчого комітету Піщанської сільської ради Решетилівського району Полтавської області від 28 жовтня 2019 року вбачається, що у вищевказаному житловому будинку разом із позивачем зареєстровані відповідачі по справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які фактично за вказаною адресою не проживають.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 04 листопада 2019 року, складеного депутатом Піщанської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, відповідачі за місцем своєї реєстрації у будинку, належному позивачу, не проживають ОСОБА_3 - більше п`ятнадцяти років, ОСОБА_1 - більше десяти років, а проживають в Італії.

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 січня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Піщанська сільська рада Решетилівського району Полтавської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2023 року залучено Решетилівську міську раду Полтавської області, як правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Пішанської сільської ради.

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 березня 2023 року (повний текст ухвали складено 27 березня 2023 року) заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тимошенка Д.В. про перегляд заочного рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 січня 2020 року залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із вказаним заочним рішенням не погодився ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Тимошенко Д.В., оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, яка підписана представником ОСОБА_1 адвокатом Тимошенком Д.В. відповідач просить скасувати заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 січня 2020 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Решетилівська міська рада Полтавської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом відмовити в повному обсязі.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Особа, яка подала апеляційну скаргу вважає, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим зв`язку з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи внаслідок неправильної оцінки доказів та неправильного визначення судом правовідносин, що виникли між сторонами. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

У скарзі зазначено, що суд належним чином не повідомив відповідача про розгляд у справі, що позбавило його можливості надати до суду докази саме тимчасової відсутності у спірному житловому приміщенні з поважних причин.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні представник відповідача- адвокат Тимошенко Д.В. апеляційну скаргу підтримав з підстав в ній наведених.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо меж перегляду рішення суду першої інстанції

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_3 на заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 січня 2020 року ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29 травня 2023 року відмовлено. Суд апеляційної інстанції переглядає заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 січня 2020 року тільки в межах апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, та доводиться матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договорів дарування від 28 лютого 2014 року та копіями витягів про державну реєстрацію прав від 28 лютого 2014 року (т. 1 а.с. 8-11).

У вище вказаному будинку, як вбачається з довідки виконавчого комітету Піщанської сільської ради Решетилівського району Полтавської області від 28 жовтня 2019 року, зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 12).

Актом обстеження житлово побутових умов від 04 листопада 2019 року, який складено депутатом Піщанської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, за адресою АДРЕСА_1 фактично проживає ОСОБА_4 , ОСОБА_3 не проживає за вище вказаною адресою понад п`ятнадцять років, ОСОБА_1 понад десять років (т. 1 а.с. 38).

Позиція апеляційного суду

Визнаючи ОСОБА_1 таким, що втратив право проживання в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив із того, що відповідач більше року не проживав у вказаному житлі, що відповідно до статті 72 ЖК України є підставою для задоволення даного позову.

Проте, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції із таких підстав.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлені законом строки, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. У частині першій статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Схожі за змістом висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до інформації про зареєстроване місце проживання особи, відповідач зареєстрований у спірному житлі, що дає підстави вважати, що він був зареєстрований за згодою власника.

Позивач у позовній заяві не вказує, що ОСОБА_1 був зареєстрований у спірному житлі поза його волею.

Відтак, ОСОБА_2 необхідно було довести наявність обставин, які дають підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що, позивач цього не довів.

Відповідачем в інтересах якого діє представник адвокат Тимошенко Д.В., на підтвердження апеляційних вимог 10 листопада 2023 року, надано відповідь Піщанського старостату Решетилівської міської ради, в якій зокрема зазначено, що в архіві Пішанської сільської ради, який знаходиться в Пішанському старостаті відповідні підтверджуючі документи не проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 понад десять років відсутні.

З наданих представником-адвокатом Тимошенком Д.В. документів вбачається, що відповідач з 21 серпня 2004 року по 21 січня 2005 року і в подальшому з 01 липня 2005 року по 23 серпня 2008 року перебував в Італії (а.с. 285 т. 1).

ОСОБА_1 надано довідки з місця робити в Італії, з яких слідує, що він періодично відбував до цієї країни для роботи, зокрема в період з 12 березня 2017 року по 31 липня 2017 року, в період з 09 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 року та в період з 31 січня 2021 року по 12 лютого 2021 року (а.с.88-95 т.1).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які будучи попередженими про кримінальну відповідальність та приведеними судом до присяги, суду пояснили, що ОСОБА_1 , періодично, не рідше разу на рік, повертався до України та проживав за вище вказаною адресою.

Позивачем не надано доказів, що в інші періоди відповідач проживав не за місцем реєстрації.

Відтак, належить зробити висновок, що ОСОБА_1 з поважної причини був відсутнім за місцем своєї реєстрації (у спірному будинку) а періодично проживав за місцем реєстрції. Докази про наявність у нього іншого житла відсутні.

Колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи акт обстеження житлово-побутових умов від 04 листопада 2018 року, та довідка про зареєстрованих осіб у будинку від 28 жовтня 2019 року в якій вказано про не проживання ОСОБА_1 у будинку за адресою АДРЕСА_1 не підтверджують його не проживання тривалий час. Зазначені акт та довідка не містять відомостей про період не проживання, окрім того вони складені зі слів ОСОБА_2 .

Докази того, що ОСОБА_1 вибув на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення у цьому ж населеному пункті відсутні, що не дає підстав вважати його таким що втратив право на житло у спірному будинку відповідно до статті 107 ЖК України.

З урахуванням наявних у справі доказів, колегія суддів прийшла до висновку, що визнання ОСОБА_1 таким, який втратив право користування спірним житлом, є порушенням його житлових прав, які гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Оскаржуване заочне рішення в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позові. В решті заочне рішення не переглядається.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 4 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення місцевого суду не відповідає обставинам справи та ухвалене з неправильним застосування норм матеріального права, що, відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування заочного рішення та ухвалення нового, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 слід відмовити, в іншій частині заочне рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Тимошенко Дмитро Володимирович задовольнити.

Заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 січня 2020 року в частині задоволення позовних вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Решетилівська міська рада Полтавської області про визнання особи такою, що втратили право на користування житлом - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Решетилівська міська рада Полтавської області про визнання таким що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 17 листопада 2023 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О.Панченко