КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/7820/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року м. Київ

Справа № 756/6137/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Майбоженко А.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення коштів,

встановив:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом відповідача ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення коштів.

Позов обґрунтований тим, що 30 жовтня 2021 року між сторонами був укладений попередній договір № 243П/10/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів, відповідно до умов якого відповідач (медичний заклад) зобов`язався надати позивачу кваліфіковану медичну допомогу, яка полягає у веденні пологів пацієнта в обсязі та на умовах, передбачених договором та додатками до нього, відповідно до існуючих стандартів медичної допомоги.

На виконання умов договору позивачем 30.10.2021 року було сплачено грошові кошти у розмірі 58 992 грн. Після цього, у зв`язку зі зміною життєвих обставин та небажанням у подальшому користуватись послугами ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» 09.03.2022 року позивачем на офіційну електронну адресу Медичного закладу: , направлено вимогу про повернення суми авансового платежу у розмірі 58 992 грн. за попереднім договором №243П/10/2021, у зв`язку із неукладенням сторонами основного договору. Проте, у відповідь на цю вимогу, 01.04.2022 на адресу електронної пошти ОСОБА_1 отримала лист від ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» із відмовою у виконанні умов попереднього договору № 243П/10/2021 та поверненні їй суми авансового платежу у розмірі 58 992 грн., із посиланням на настання форс - мажорних обставин.

В зв`язку з вищезазначеним просить стягнути з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на її користь грошові кошти, сплачені в якості авансового платежу за попереднім договором від 30.10.2021 № 243П/10/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з веденням пологів (одно плідна вагітність) пакет «Стандарт» у розмірі 58 992 грн., пеню за невиконання вищезазначеного договору у розмірі 1769,76 грн. за кожен день прострочення, починаючи з 17.03.2022 року по день ухвалення судового рішення, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 : 58 992 грн. - авансового платежу; 2000 грн. - витрат на професійну правничу допомогу; 992, 40 грн. - судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені за невиконання умов попереднього договору від 30.10.2021 № 243П/10/2021, а також зменшення розміру витрат на правову допомогу, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Стверджує, що взаємовідносини позивача із ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» у повній мірі підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до умов п.1.8. попереднього договору після її звернення 09.03.2022 року із вимогою про повернення авансових грошових коштів, у відповідача, як надавача послуг, виник обов`язок повернення сплачених грошових коштів, чого ним зроблено не було, що порушило її право, як споживача, на надання послуг.

Крім того, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем було надано договір про надання правової допомоги № 0508/22-01 від 05.08.2022 року, додаток №1 до договору про надання правової допомоги № 0508/22-01 від 05.08.2022, у якому визначено гонорар адвоката та детально розписано вид послуг, їх вартість, а також час, необхідний для їх виконання, акт приймання наданих послуг від 14.11.2022 за договором про надання правової допомоги № 0508/22-01 від 05.08.2022 у загальному розмірі 10 000 грн. про виконану адвокатом роботу (надані послуги) та витрачений час відповідно до договору про надання правової допомоги, квитанцію від 14.11.2022 № 0.0..1 АТ КБ «Приватбанк» про оплату юридичних послуг на загальну суму 10 000 грн.

Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, вважає, що витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн. відповідають обсягу виконаних робіт, вони є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Не погоджуючись з рішенням, генеральний директор ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» - Зукін В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що введення воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року і його продовження по сьогодення, у зв`язку із агресію Російської Федерації проти України, стало обставиною непереборної сили для ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» та таким, що унеможливило виконання своїх обов`язків перед позивачем за попереднім договором, оскільки будівля пологового будинку (адреса: АДРЕСА_1 ) зазнала обстрілів та значних пошкоджень у результаті проведення активних бойових дій (ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» територіально розташовано в Пуща-Водиці біля с. Горенка, м. Буча, м. Ірпінь, м. Гостомель, а саме на «кордоні» проведення активних бойових дій).

З березня 2022 року ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» вимушено призупинило роботу у Пуща-Водиці та не приймало пацієнтів до 01.09.2022 року включно. З початку повномасштабного вторгнення пологовий будинок надавав медичну допомогу пораненим військовослужбовцям ЗСУ, територіальній обороні, мирним жителям, породіллям, новонародженим, десятки людей отримали притулок в пологовому будинку в якості укриття від ворожих снарядів, зокрема, через що і була неодноразово обстріляна будівля пологового будинку та ТОВ «Лелека» було змушено припинити свою роботу в Пуща-Водиці до 01.09.2022 року. Тобто, відповідач вимушено з березня 2022 року призупинив роботу через російську агресію (через обстріли снарядами), введення воєнного стану на території України, що і є форс-мажорною обставиною. Разом з тим, під час обстрілу артилерією РФ будівля пологового будинку зазнала значних пошкоджень, у зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження за номером 0000456.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ТОВ «Лелека» представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду в частині стягнення з відповідача авансового платежу, витрат на правничу допомогу та судового збору, законним та прийнятим з додержанням норм процесуального права, а доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на нормах Закону, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на ухилення відповідача від виконання попереднього договору та повернення позивачу авансового платежу та обрання позиції настання форс мажорних обставин лише після відмови позивачем укласти основний договір.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 генеральний директор ТОВ «Лелека», просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, посилаючись на те, що до даного спору положення ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме вимоги стягнення пені, не застосовуються, адже позивач не набула жодних прав та обов`язків як споживач послуг, оскільки з умов даного попереднього договору не виникало обов`язку відповідача надавати медичні послуги. Крім того, вважає, що розмір витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції цілком відповідає стягненій сумі 2000 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги позивача, просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені за невиконання умов попереднього договору, а також зменшення розміру витрат на правову допомогу, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а апеляційну скаргу ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» залишити без задоволення.

Представник відповідача Прокопенко К.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача, підтримала доводи апеляційної скарги ТОВ Пологовий будинок «Лелека», просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» з іншої укладено попередній договір № 243П/10/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт», відповідно до умов якого відповідач (медичний заклад) зобов`язався надати позивачу кваліфіковану медичну допомогу, яка полягає у веденні пологів пацієнта в обсязі та на умовах, передбачених договором та додатками до нього, у відповідності з існуючими стандартами медичної допомоги.

Відповідно до п. 1.1. попереднього договору, сторони приймають на себе зобов`язання у термін з 22 до 32 тижня вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності в медичному закладі або афілійованих закладах) або з 32 до 34 тижня вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності в інших медичних закладах) укласти договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність), Пакет Стандарт», на умовах якого пацієнт зможе отримати від медичного закладу кваліфіковану медичну допомогу, що полягає у веденні пологів пацієнта, на основі діючих нормативних документів Міністерства охорони здоров`я України, обов`язкових протоколів і стандартів медичної допомоги та стандартів і протоколів прийнятих в медичному закладі, в обсязі та на умовах, передбачених договором та додатками до нього.

Згідно з п. 1.2. попереднього договору, зобов`язання медичного закладу перед пацієнтом щодо надання медичної допомоги виникає після укладення сторонами основного договору з врахуванням можливих доплат, які можуть виникнути за умови наявності/ виникнення у пацієнта медичних показань.

Положеннями п.1.4. попереднього договору визначено, що при підписанні даного попереднього договору пацієнт здійснює на користь медичного закладу авансовий платіж у розмірі 58 992 грн., що дорівнює ціні/вартості послуг медичного закладу за основним договором (договором про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт»).

Пунктом 1.5. попереднього договору передбачено, що авансовий платіж у розмірі, визначеному п.1.4. попереднього договору виконується пацієнтом шляхом внесення та/або перерахування коштів у національній валюті України на рахунок медичного закладу, вказаний у попередньому договорі, у тому числі за допомогою електронних платіжних засобів, та/або з використання готівкового розрахунку в касі медичного закладу, в межах граничних сум розрахунків готівкою, установлених відповідною постановою Правління Національного банку України.

Відповідно до п.1.6. попереднього договору, грошові кошти, сплачені пацієнтом у якості авансового платежу за даним попереднім договором зараховуються в рахунок оплати ціни послуг медичного закладу за основним договором.

Пунктом 1.8. попереднього договору визначено, що у разі відмови пацієнта або медичного закладу від укладання основного договору, у термін, передбачений п.1.1 цього попереднього договору, зобов`язання за цим попереднім договором припиняються, при цьому грошові кошти сплачені в якості авансового платежу за даним попереднім договором, підлягають поверненню медичним закладом пацієнтові, протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання відповідної письмової вимоги пацієнта. При цьому повернення суми авансового платежу здійснюється медичним закладом, у безготівковій формі, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок пацієнта, та /або в інший не заборонений чинним законодавством України спосіб, виключно на його письмову вимогу, та за відрахуванням вартості фактично наданої медичним закладом медичної допомоги (медичних послуг).

Згідно з рахунком - фактурою № 664803 від 30.10.2021 та квитанцією від 30.10.2021 року позивачем сплачено грошові кошти за попереднім договором №243П/10/2021 на суму 58 992 грн. (а.с. 20).

09.03.2023 року ОСОБА_1 зверталася до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» з досудовою вимогою про розірвання договору та повернення грошових коштів сплачених за попереднім договором №243П/10/2021. Проте кошти не були повернуті.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, дію якого згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено з 23.08.2022 строком на 90 діб та який діє на день ухвалення рішення.

У наданому позивачем листі Торгово-Промислової палати України від 28.02.2022 року за №2024/02.0-7.1 вказано, що військова агресія Російської Федерації проти України з 24.02.2022 року є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що відповідач не виконав умови попереднього договору про надання медичних послуг з ведення пологів від 30.10.2021 року і сплачені позивачем за договором кошти в розмірі 58 992 грн. не повернув. Надаючи оцінку аргументам відповідача щодо причин невиконання умов договору, суд погодився із тим, що таке невиконання є наслідком поважних та навіть об`єктивних причин, як ведення бойових дій та військова агресія проти України з боку Російської Федерації. Суд також врахував, що такі обставини офіційно визнані форс-мажорними (непереборними обставинами), які сторони не могли передбачити. Разом з тим, суд зазначав, що обставини непереборної сили, відповідно до статті 617 ЦК України, не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення. Тому, наявність форс-мажорних обставин у відповідача не позбавляє позивача права на повернення сплачених нею грошових коштів з підстав припинення зобов`язання та ненадання відповідних послуг.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені за невиконання вищезазначеного договору у розмірі 1769,76 грн. за кожен день, починаючи з 17.03.2022 року по день ухвалення судового рішення за прострочення виконання зобов`язання, суд першої інстанції зазначав, що аналіз положень п.п 1.1., 1.2 попереднього договору свідчить про те, що його укладення не викликає у відповідача обов`язку надавати послуги, а тому правовідносини між сторонами не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», відтак, підстав для стягнення пені за ним суд не вбачав.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції при визначенні суми відшкодування виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, що в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в додатковій постанові від 24.01.2019 у справі № 922/15944/17. Враховуючи викладене, клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу, суд вважав правильним визначити розмір витрат, які підлягають стягненню з відповідача на рахунок позивача у сумі 2000 грн.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення коштів відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин у викладеній частині застосовані правильно.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно зі ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Встановивши, що умовами попереднього договору № 243П/10/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт» передбачено право позивача відмовитись від укладання основного договору, у термін, передбачений п.1.1 цього попереднього договору, при цьому грошові кошти сплачені позивачем в якості авансового платежу за даним попереднім договором, підлягають поверненню медичним закладом протягом 5 робочих днів з моменту одержання відповідної письмової вимоги пацієнта, яким позивач і скористалась, направивши відповідну вимогу, яка відповідачем ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» виконана не була, сплачені позивачем кошти не повернуто, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнув з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь позивача грошові кошти в розмірі 58 992 грн. авансового платежу.

Суд апеляційної інстанції враховує, що право пацієнта відмовитися від укладення основного договору та повернення сплачених позивачем в якості авансового платежу за даним попереднім договором коштів, що передбачено п. 1.8 цього договору, не ставиться в залежність від фізичної можливості чи неможливості медичного закладу надати відповідні послуги, а є безумовним.

Розрахунок суми, стягнутої судом першої інстанції, відповідачем не спростовувався і зустрічного розрахунку не надавалося, а доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року стало обставиною непереборної сили для ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» та таким, що унеможливило виконання своїх обов`язків перед позивачем за попереднім договором, оскільки будівля пологового будинку зазнала обстрілів та значних пошкоджень у результаті проведення в зоні знаходження будинку ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» активних бойових дій, - є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Встановлено, що підставою для звернення з позовом було повернення суми авансу, сплаченого на підставі попереднього договору, у зв`язку з неукладенням між сторонами основного договору.

Так, Торгово-промислова палата України у своєму листі від 28 лютого 2022 вказала, що: «…засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Разом із тим, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання.

Стаття 617 ЦК України звільняє від відповідальності за порушення зобов`язань, якщо воно стало саме наслідком форс-мажору. Однак, сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 березня 2023 року в справі №922/1093/22).

Враховуючи вищевикладене, відповідачем не надано відповідних документів ТПП України щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання внаслідок непереборної сили саме зобов`язання за укладеним сторонами попереднім договором у вигляді повернення грошових коштів пацієнту - авансового платежу, внаслідок відмови від укладення основного договору.

Крім того, відповідач посилається на загальний офіційний лист ТПП України від 28 лютого 2022 року та Закон України від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», як на підставу настання форс-мажорних обставин, наслідком яких продовжується термін виконання зобов`язань.

Разом з тим, ч.1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом 7 днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Належним підтвердженням відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» є сертифікат ТПП України про настання форс-мажорних обставин, який в матеріалах справи відсутній.

Таким чином, оскільки лист ТПП України не є сертифікатом у розумінні наведеного положення Закону та не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини, доводи апеляційної скарги про передчасність звернення позивача до суду та відсутність у неї порушеного права, а також щодо подовження зобов`язань сторін до закінчення дії форс-мажорних обставин, колегія суддів відхиляє.

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/9258/20, суд посилався на раніше сформульований у цілій низці своїх постанов висновок, відповідно до якого: засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання - саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору, отже, навіть у разі наявності сертифікату ТПП України про форс-мажор суд оцінюватиме цей доказ у сукупності з іншими.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21 також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Відповідач, вказуючи на те, що з березня 2022 року робота пологового будинку була вимушено припинена через російську агресію та введення воєнного стану на території України, не обґрунтовує, як саме вказані обставини вплинули на виконання обов`язку саме з повернення позивачу коштів за попереднім договором.

Посилання відповідача на значні пошкодження будівлі пологового будинку, що потребує значних фінансових витрат та зусиль для відновлення попереднього стану, через що ТОВ «Лелека» опинилось у скрутному матеріальному становищі, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні даного позову з повернення авансового платежу, сплаченого за попереднім договором.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності підстав для стягнення пені за невиконання вищезазначеного договору у розмірі 1769,76 грн. в день, починаючи з 17.03.2022 року по день ухвалення судового рішення за прострочення виконання зобов`язання колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Законом України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (ст.1).

Враховуючи викладене, положення вказаного Закону регулюють відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлюють права споживачів, а також визначають механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до п.1.2 попереднього договору № 243П/10/2021 зобов`язання медичного закладу перед пацієнтом щодо надання медичної допомоги виникає після укладення сторонами основного договору з врахуванням можливих доплат, які можуть виникнути за умови наявності/виникнення у пацієнта медичних показань.

З матеріалів справи встановлено, що 09 березня 2022 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про повернення коштів за попереднім договором на підставі пункту 1.8 вказаного договору, а саме - у зв`язку з відмовою укласти основний договір через закриття Пологового будинку «Лелека».

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення пені, позивач нараховує неустойку в розмірі 3% від вартості авансового платежу ( 58 992 грн.), починаючи з 17 березня 2022 року, тобто з п`ятого робочого дня після того, як заявою від 09.03.2022 року позивач просила повернути їй суму авансового платежу, проте визначає правовою підставою для нарахування та стягнення пені частину 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх вимог, та вказана нею правова підстава для нарахування пені, є взаємовиключними, оскільки ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає відповідальність у вигляді пені за прострочення виконання роботи ( надання послуги), тоді як за попереднім договором медичний заклад не зобов`язаний надавати позивачу медичну допомогу, зобов`язання медичного закладу перед пацієнтом щодо надання медичної допомоги виникає після укладення сторонами основного договору, позивач відмовилась від укладення основного договору, відповідно зобов`язання за попереднім договором припинились, натомість у відповідача виник обов`язок повернути суму авансового платежу позивачу.

Приймаючи до уваги положення п.п 1.1., 1.2 попереднього договору, укладеного між сторонами, його укладення не викликає у відповідача обов`язку надавати послуги, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення пені, адже правовідносини між сторонами не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, доводи апеляційних скарг про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження фактично понесених витрат представником позивача надано договір про надання професійної правничої допомоги № 0508/22-01 від 05.08.2022 року, додаток №1 до договору про надання правової допомоги № 0508/22-01 від 05.08.2022 року - гонорар адвоката (договірна ціна договору) від 05.08.2022 року, акт приймання наданих послуг, загальною вартістю 10 000 грн. та квитанцію від 14.11.2022 року про оплату вказаної суми на банківський рахунок адвоката Зубцова О.О.

Як вбачається з акту приймання наданих послуг від 14 листопада 2022 року, вартість правової допомоги в сумі 10 000 грн. визначена за надання наступної правової допомоги: надання усної консультації - 400 грн., юридичний аналіз наданих документів - 400 грн., складання позовної заяви - 3200 грн. ( тривалість роботи - 8 год.), представництво інтересів у суді першої інстанції ( за розкладом судових засідань ) - 6000 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, перше судове засідання 05 жовтня 2022 року, в якому були присутні представники сторін, було відкладено, оскільки строк на подання відзиву на позов не сплив; 24 листопада 2022 року справа була знята з розгляду у зв`язку з відсутністю електропостачання у суді; 02 лютого 2023 року відбулось судове засідання, тривалістю 35 хвилин, в якому приймав участь адвокат Зубцов О.О. та в якому судом було ухвалено оскаржуване рішення.

Відповідно до змісту позовної заяви, позивач просила стягнути з відповідача кошти у розмірі 58 992 грн. ( авансовий платіж) та пеню у розмірі 1769 грн. 76 коп. за кожен день прострочення, починаючи з 17 березня 2022 року по день ухвалення судового рішення, (станом на день пред`явлення позову 09.08.2022 року сума заявленої до стягнення пені становила 1769 грн. 76 коп. х 146 днів = 258 384 грн. 96 коп.), отже загальна сума всіх вимог на день пред`явлення позову складала 317 376 грн. 96 коп. Оскаржуваним судовим рішенням позовні вимоги задоволено частково та стягнуто кошти в розмірі 58 992 грн., тобто позовні вимоги задоволено на 18,6% .

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, вимоги закону щодо пропорційного розподілу судових витрат у разі часткового задоволення позовних вимог, а також з урахуванням наявності заперечень відповідача щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку, що визначений судом розмір витрат на правову допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, в сумі 2000 грн., є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, а також пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, висновок суду першої інстанції про часткове відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на її користь 2000 грн. є правильним, тому доводи апеляційної скарги позивача колегія суддів також відхиляє.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 січня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Немировська О.В.