Справа № 344/1107/23
Провадження № 22ц/4808/1228/23
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю ОСОБА_1 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських правза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2023 року під головуванням судді Бородовського С.О. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що між нею та ОСОБА_2 21.04.2018 зареєстрований шлюб, у якому народилося двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між ними було розірвано 10.03.2020, оскільки спільне життя з відповідачем не склалося через його негативну поведінку, складний характер, схильність до скоєння злочинів.

За час їхнього недовгого спільного проживання відповідач негативно поводив себе у сім`ї, вчиняв конфлікти, не цікавився матеріальним забезпеченням сім`ї, не приділяв уваги дітям, мав поганий вплив на їхнє виховання, не цікавився фізичним та духовним розвитком дітей, не проявляв щодо синів батьківської турботи.

ОСОБА_2 30.11.2020 написана заява про відмову від виконання батьківських обов`язків та матеріального утримання та виховання дітей, яка засвідчена приватним нотаріусом. В даній заяві зазначено, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав та просить суд про розгляд даної справи без його участі.

Від народження та до сьогоднішнього дня діти проживають з нею, знаходяться на її матеріальному забезпеченні. Заяви про стягнення аліментів з її сторони не було подано.

ОСОБА_2 життям, розвитком, станом здоров`я і навчанням дітей не цікавиться та не проводить час разом з ними, не відвідує їх вдома, що підтверджує про його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.

З 13.04.2022 вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 та є студенткою Івано-Франківського національного медичного університету.

Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2023 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, оскільки воно ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянтка вказує, що від народження та до сьогоднішнього дня діти проживають з нею, знаходяться на її матеріальному забезпеченні, а відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та фінансовому забезпеченню дітей.

Судом не враховано того, що дії відповідача свідчать про його ухилення від виконання своїх обов`язків щодо своїх дітей, які полягають у відсутності його піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання та підготовку до самостійного життя, відсутності спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення. Відповідач не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтерес до їх внутрішнього світу.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо синів-двійнят ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 та її представник, апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведеній у ній.

ОСОБА_2 та представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 21.04.2018, який судом розірвано 29.01.2020 (а.с. 7-9).

У шлюбі в сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилися діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с. 5-6). Діти після розірвання шлюбу проживають з матір?ю.

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 (а.с. 15).

У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 від 30.11.2020 про відмову від виконання батьківських обов`язків та матеріального утримання та виховання своїх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка засвідчена приватним нотаріусом (а.с. 4).

Орган опіки та піклування у висновку від 09.06.2023 вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно синів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 60-62).

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ста. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав визначені статтею 164 СК України, зокрема, згідно пункту 2 частини першої цієї статті мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення цієї правової норми, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (абзац 2 пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з ч.1 ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не надано будь-яких доказів неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, а тому оцінка аргументів та дослідження доказів не надали суду можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянтки про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та фінансовому забезпеченню дітей, а дії відповідача свідчать про його ухилення від виконання своїх обов`язків щодо своїх дітей є необґрунтованими.

Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. При цьому докази, надані позивачкою на обґрунтування вимог заявленого позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, які містяться у матеріалах справи, не є достатніми для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа Хант проти України від 07.12.2006 року). Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

Відповідач в суді першої інстанції заперечував вимоги позивачки та пояснював, що бажає виховувати дітей, зустрічатися з ними та доглядати їх, що вказує на його зацікавленість у збереженні зв`язків із своїми дітьми. Такий факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дітей і бажання брати участь у їх вихованні.

Враховуючи встановлені по справі обставини, приймаючи до уваги інтереси дітей ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , приписи вищезазначених норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Також апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . З цією метою контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо своїх дітей слід покласти на Службу у справах дітей (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради), про що слід зазначити у резолютивній частині постанови без зміни рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2023 року залишити без зміни.

Попередити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на Службу у справах дітей (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради)контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин