№ 201/8169/23
провадження 2/201/2716/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 липня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення на її користь на утримання двох неповнолітніх дітей додаткових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та в судовому засіданні посилається на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання в них народилися двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя в них не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, їх шлюб було розірвано 29 вересня 2022 року; їх діти після розлучення батьків залишилися мешкати зі своєю матір`ю, з відповідачем вони мешкають окремо. Відповідач участі в вихованні і матеріальному забезпеченні дітей не приймав. Позивачка вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей до їх повноліття, та на її утримання до досягнення дітьми трирічного віку, рішенням суду такі аліменти з відповідача було стягнуто, аліменти виплачувалися, заборгованість по цим аліментам зараз є. Позивачка зараз не працює, матеріально погано забезпечена. Відповідач офіційно працює, отримує суттєві доходи, за рішенням суду не платить інші аліменти, крім зазначених. Їх син хворіє, визнаний інвалідом, має тяжкий стан, потребує додаткової допомоги і догляду, утримання; молодша дочка навчається, відвідує гуртки, має додаткові заняття, інколи хворіє, потребує додаткових витрат батьків на розвиток своїх здібностей. Позивач просила стягувати з відповідача на її користь як додаткові витрати на утримання їх неповнолітніх дітей, аліменти, до повноліття та частину вже понесених витрат, задовольнивши уточнений позов.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши на те, що дійсно з позивачем перебували в шлюбі, мають вказаних неповнолітніх дітей, розлучилися, він платить аліменти за рішенням суду і добровільно надає матеріальну і іншу допомогу на утримання обох дітей, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суд, боргів по сплаті аліментів має через скрутне становище, вони погашаються, в нього є інша сім`я, надавати таку додаткову допомогу він не взмозі, оскільки вона буде перевищувати половину його заробітку, позовні вимоги завищені і безпідставні, він працює стабільно та має не значний дохід, просили в задоволенні позову відмовити, оскільки вже отримувані кошти позивачкою на себе і на дітей достатні і не потребують додаткових витрат.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 04 жовтня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання в них народилися двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя в них не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська їх шлюб було розірвано 17 жовтня 2006 року; діти сторін після розлучення батьків залишилися мешкати зі своєю матір`ю, з відповідачем вони мешкають окремо. Відповідач участі в вихованні і матеріальному забезпеченні дітей не приймав. Позивачка вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей до їх повноліття, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2022 року такі аліменти з відповідача було стягнуто: на двох малолітніх дітей 1/3 частка заробітку відповідача, на дружину до досягнення трирічного віку дитини 1/9 частка заробітку відповідача, аліменти виплачувалися, заборгованість по цим аліментам згідно розрахунку державного виконавця складає 17 272 грн. 64 коп.. Позивачка зараз не працює, матеріально погано забезпечена. Відповідач офіційно працює, отримує суттєві доходи, за рішенням суду не платить інші аліменти, крім зазначених. Їх син хворіє, визнаний інвалідом, має тяжкий стан, згідно медичного висновку № 10 є дитиною-інвалідом, інвалідність групи «А», потребує додаткової допомоги і догляду, утримання; молодша дочка навчається, відвідує гуртки, має додаткові заняття, інколи хворіє, потребує додаткових витрат батьків на розвиток своїх здібностей. Позивач фактично сама займається навчанням і вихованням сина дочки, її утриманням та лікуванням, має скрутне матеріальне становище, відповідач самостійно в добровільному порядку на утримання сина і дочки належну матеріальну допомогу надає інколи і не регулярно. Позивач вважає, що відповідач повинен нести додаткові витрати на утримання їх хворого сина і дочки, тому і заявила вказаний позов.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Судом з`ясовано, що у позовній заяві і в судовому засіданні позивачка посилається на те, що їх син є інвалідом і потребує додаткових медичних обстежень, лікування, догляду, вправ і занять для розвитку і інш., донька крім навчання в школі також навчається додатково, відвідує гуртки, позивач розвиває здібності цих дітей і сплачує кошти за вказане регулярне лікування і обстеження, навчання, одяг, забезпечення розвитку та інш., про що суду надано докази (квитанції). Позивачка вважає, що ці витрати на лікування, освіту і навчання їх дитини і є додатковими витратами на утримання їх дитини і розвиток її здібностей та вкрай важливими, оскільки від здоров`я і якісної освіти залежить майбутнє дітей сторін. А отже позивачка просить стягнути з відповідача на її користь суму витрат до повноліття 7 650 грн. щомісячно та вже понесені додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини одноразово у розмірі 3 000 грн..

Суд вважає вказані вимоги обгрунтованими, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183 СК України); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185 СК України); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193 СК України); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198 СК України).

Відповідно спи 185 Сімейного Кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести позивачка, як особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

В розумінні статті 185 СК України, додаткові витрати не можуть присуджуватися як на утримання дитини, так і стягуватись як на утримання дитини, оскільки додатковими витратами є витрати, що викликані особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Тобто, ці кошти є додатковими на відміну від коштів, які отримуються або мають бути отримані одним з батьків на утримання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В разі відмови в задоволенні позову витрати не стягуються.

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків.

Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягувати з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання: неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в сумі по 7 650 грн., починаючи з 14 липня 2023 року до повноліття, стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 одноразово витрати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 в сумі по 3 000 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1 073 грн. 60 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 191, 199 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16, 18 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця села Катеринівки, Покровського району, Дніпропетровської області, на користь позивача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , додаткові витрати на утримання: неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в сумі по 7 650 грн., починаючи з 14 липня 2023 року до повноліття.

Стягувати з ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця села Катеринівки, Покровського району, Дніпропетровської області, на користь позивача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вже понесені додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразово в сумі по 3 000 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1 073 грн. 60 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 23 листопада 2023 року.

Суддя -