ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3325/23 Справа № 265/218/20 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб

за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року представник позивача звернувся із вказаним позовом в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на те, що у позивачки були онуки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно яких донька позивачки була позбавлена батьківських прав, а позивачка була визначена опікуном таких дітей на підставі розпорядження голови Новоазовської райдержадміністрації від 21 лютого 2011 року. При цьому з самого народження дітей онуки позивачки постійно проживали разом з ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , якими опікувалась та займалась вихованням онуків саме позивачка, оскільки донька останньої не піклувалася про своїх дітей. Натомість, 5 вересня 2014 року приблизно об 6-00 год. внаслідок скоєння терористичного акту невідомими особами із складу незаконних збройних формувань шляхом артилерійського обстрілу с. Лебединське Волноваського району Донецької області позивачка отримала тілесні ушкодження, а також було вбито її онуків: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Так позивачка отримала в районі проведення АТО множинні осколкові поранення лівої половини тулубу, лівої молочної залози, лівого плеча з пошкодженням променевого нерва, лівого передпліччя, правого плечового суглоба внаслідок дії вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 5 вересня 2014 року. Внаслідок отриманих поранень позивачці було встановлено третю групу інвалідності. За фактом ушкодження здоров`я позивача та смерті її онуків СВ ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях розпочато розслідування щодо вказаного злочину з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини). Позивач є потерпілою у такому кримінальному провадженні № 0000064. Відповідно до ст. 2 Європейської конвенції з прав людини право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше, ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Женевські конвенції 1949 року закріпили основний принцип сучасного міжнародного гуманітарного права: війни ведуться проти збройних сил супротивника; військові дії проти цивільного населення, хворих, поранених, військовополонених тощо забороняються. Окрім цього, сторони, які беруть участь у конфлікті, та комбатанти зобов`язані утримуватися від нападу на цивільне населення та цивільні об`єкти, а також вести свої воєнні операції відповідно до загальновизнаних правил та законів гуманності. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження терористичної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2 грудня 2015 року затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого віднесено с. Лебединське Донецької області, де позивач отримала тілесні ушкодження та було вбито її онуків. За ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону із наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. За п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК завдана моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, у випадках, встановлених законом, яким є Закон України «Про боротьбу з тероризмом». Натомість на момент звернення до суду держава не прийняла відповідний закон, як це передбачено ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб, а також компенсація моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів. Однак відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача. Так правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючу з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. Також посилаючись на прецедентну практику ЄСПЛ, вказував, що ст. 2 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Конвенції вимагає проведення ефективного офіційного розслідування, коли йдеться про загибель осіб внаслідок застосування сили. При цьому навіть у складних умовах мають бути вжиті всі необхідні заходи для проведення ефективного та незалежного розслідування порушень прав на життя. Отже позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити спричинену їй моральну шкоду, яка полягала у вкрай тяжких і незворотних моральних та фізичних стражданнях та хвилюваннях, спричинених отриманням позивачем тілесних ушкоджень, незабезпеченням відповідачем права на життя і здоров`я, та смерті її близьких осіб, онуків внаслідок обстрілів ІНФОРМАЦІЯ_3 , що гарантовано ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З урахуванням характеру, обсягу тілесних ушкоджень та глибини заподіяних позивачу моральних страждань через це та внаслідок смерті її малолітніх онуків, а також негативних наслідків, що настали, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, позивач оцінює розмір спричиненої моральної шкоди в розмірі 2 000 000 грн. з огляду на те, що загиблі онуки були під її опікою, яких вона виховувала та доглядала, а також з огляду на отриманні нею тілесні ушкодження, що призвели до кардинальної негативної зміни життя, значного погіршення стану здоров`я. При цьому моральні страждання є дуже тяжкими, а вплив фізичних ушкоджень та втрати самих близьких осіб є найбільш травмуючою подією в житті позивача, що істотно посилює той факт, що позивач ніколи більше не зможе повністю відновити своє здоров`я та повернути онуків. Таким чином просила суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану каліцтвом та ушкодженням здоров`я, а також внаслідок смерті онуків позивачки у зазначеному вище розмірі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб - задоволенні частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану каліцтвом, ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб у розмірі 1 000 000,00 грн.

В задоволенні решти заявлених вимог - відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішення суду, Кабінет Міністрів України подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 11 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року визнано підготовку до апеляційного розгляду цивільної справи за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року закінченою. Призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду на 25 листопада 2020 року на 9 год 15 хв.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року провадження у справі за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у цивільній справі № 635/6172/17.

24 лютого 2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14 березня 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18 квітня 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17 травня 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента № 573/2022 від 12 серпня 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану", відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", змінено територіальну підсудність судових справ Донецького апеляційного суду. Визначено, що справи цього суду підсудні Дніпровському апеляційному суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію судів Дніпровського апеляційного суду: суддя-доповідач - Ткаченко І.Ю., судді: Деркач Н.М., Пищида М.М.

Великою Палатою Верховного Суду 12 травня 2022 року справу № 635/6172/17 розглянуто з ухваленням постанови.

Відповідно до ч.1 ст.254 ЦПК України провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом. Поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом та направлено зазначену справу до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська для вирішення питання щодо відновлення судового провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2023 року відновлено втрачене судове провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб, в частині:

1) наданих Кабінетом Міністрів України копій документів:

- відзиву Кабінету Міністрів України на позов ОСОБА_1 ,

- апеляційної скарги на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 02.10.2020 року,

- супровідного листа Донецького апеляційного суду про направлення копії ухвали колегії суддів судової палати у цивільних правах від 16.12.2020 року,

- ухвали Донецького апеляційного суду від 16.12.2020 року про зупинення апеляційного провадження;

2) процесуальних судових документів з Єдиного державного реєстру судових рішень:

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 14.01.2020 року про відкриття провадження,

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13.02.2020 року щодо проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції,

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 12.03.2020 року щодо проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції,

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 01.04.2020 року щодо проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції,

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13.05.2020 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду,

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13.05.2020 року про відмову в клопотанні Кабінету Міністрів України про залучення третьої особи,

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 11.06.2020 року щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції,

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 28.07.2020 року щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції,

- вступної та резолютивної частин ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 28.07.2020 року щодо відмови в задоволенні клопотання Кабінету Міністрів України про зупинення провадження,

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 28.07.2020 року щодо відмови в задоволенні клопотання Кабінету Міністрів України про зупинення провадження,

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 25.08.2020 року щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції,

- ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 09.09.2020 року щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції,

- вступної та резолютивної частин рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 02.10.2020 року,

- рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 02.10.2020 року, згідно з текстом якого:....….

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 травня 2023 року цивільну справу № 265/218/20 за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб - повернуто до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська для належного оформлення та ініціювання відновлення втраченого судового провадження.

30 серпня 2023 року на адресу апеляційної інстанції надійшли матеріали відновленого судового провадження та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Антитерористична операція триває з 7 квітня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, а також відповідно до наказу Першого заступника Голови Служби безпеки України, керівника Антитерористичного центру при СБУ від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення».

Згідно із розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2 грудня 2015 року затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», до якого включено село Лебединське Волноваського (Новоазовського) району Донецької області (пп. 5 п. 2 Переліку).

Судом 1 інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про народження, виданого 22 квітня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 269, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , матір`ю якої вказана ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 21 січня 1989 року Лебединською сільською радою Новоазовського району Донецької області, актовий запис № 02, ОСОБА_6 одружився із ОСОБА_5 , внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».

Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 18 серпня 2004 року виконкомом Лебединської сільської ради Новоазовського району Донецької області, актовий запис № 11, вбачається, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , матір`ю якого вказана ОСОБА_4 .

За свідоцтвом про народження, виданим 14 грудня 2007 року виконкомом Лебединської сільської ради Новоазовського району Донецької області, актовий запис № 14, вбачається, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 , матір`ю якої вказана ОСОБА_4 .

На підставі розпорядження голови Новоазовської районної державної адміністрації від 21 лютого 2011 року ОСОБА_1 була призначена опікуном над ОСОБА_2 , 2004 р. н., та ОСОБА_3 , 2007 р. н.

Відповідно до довідки від 15 жовтня 2019 року виконкому Лебединської сільської ради вбачається, що ОСОБА_2 , 2004 р. н., та ОСОБА_3 , 2007 р. н., на момент своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3 , були зареєстровані в АДРЕСА_2 , однак фактично з 2008 року по 5 вересня 2014 року мешкали в АДРЕСА_1 разом із бабусею, ОСОБА_1 .

З паспорту позивачки (серія НОМЕР_1 ) вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 1 листопада 2020 року

Натомість на теперішній час ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою від 3 травня 2017 року № 20346.

На підставі виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого КУ «Маріупольська міська лікарня швидкої медичної допомоги» від 9 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у такому закладі з 5 вересня 2014 року по 9 вересня 2014 року через отримані нею під час обстрілу 5 вересня 2014 року в зоні проведення АТО поруч зі своїм будинком в с. Лебединське множинні осколкові поранення лівої половини тулуба, лівої молочної залози, лівого плеча з пошкодженням променевого нерву, лівого передпліччя, правого плечового суглоба, больовий шок).

Відповідно до виписного епікризу № 16520 КЗ «Дніпропетровська МБКЛ № 4 ДОР» вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у такому закладі з 9 вересня 2014 року по 23 вересня 2014 року внаслідок отриманих множинних осколкових поранень лівої половини грудної клітини, лівої верхньої кінцівки, правового передпліччя, нейропатія серединного та променевого пучка лівої кінцівки, отриманих внаслідок обстрілу 5 вересня 2014 року.

Згідно із висновком судово-медичного експерта № 36 від 19 лютого 2019 року вбачається, що на підставі судово-медичного обстеження виявлені у ОСОБА_1 тілесні ушкодження при зверненні по медичну допомогу - осколкові поранення, що при огляді мали вигляд сформованих рубців: по передній поверхні лівого плеча у середній та нижній третинах (два), по задній поверхні лівого плеча у середній третині, по передній поверхні лівого передпліччя у верхній третині, по передній поверхні лівого передпліччя в середній третині (два), по передній поверхні лівого надпліччя, у нижньо-зовнішньому квадранті лівої молочної залози, по передній поверхні грудної клітки в проекції 10-11 ребер між передньо-пахвовою та середньо-пахвовою лініями (три), що ускладнились посттравматичною невропатією лівого серединного та променевого нервів з помірним парезом лівої кисті, вираженою гіпертрофією лівої кисті та порушенням її функцій 2-3 ступеню, - утворилися від дії осколків вогнепальних снарядів (снаряда) в результаті їх (його) вибуху та елементів вибуху, можливо в зазначений термін та при обставинах, вказаних ОСОБА_1 та відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили за собою тривалий розлад здоров`я на термін понад двадцять один день.

За рішенням міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції від 26 квітня 2019 року було встановлено факт одержання поранення (ушкодження здоров`я) ОСОБА_1 від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 5 вересня 2014 року на території проведення антитерористичної операції.

Відповідно до довідок МСЕК від 18 червня 2019 року та від 16 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 була безстроково встановлена 3-я група інвалідності внаслідок поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів, військового озброєння 5 вересня 2014 року на території проведення АТО.

На підставі свідоцтва про смерть, виданого 8 вересня 2014 року Іллічівським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1196, вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 10 років у селі Лебединське Донецької області.

За довідкою про причину смерті № 3288 від 6 вересня 2014 року вбачається, що причина смерті ОСОБА_2 стали травматичний шок, уламково-вибухова травма та відкритий перелам правого стегна.

На підставі свідоцтва про смерть, виданого 8 вересня 2014 року Іллічівським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1197, вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 6 років у селі Лебединське Донецької області.

За довідкою про причину смерті № 3287 від 6 вересня 2014 року вбачається, що причина смерті ОСОБА_3 стала вибухова травма: обширні скрізні уламкові поранення грудної клітини праворуч з ушкодженням ребер та правої легені.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 19 квітня 2018 року вбачається, що органом досудового розслідування відносно потерпілої ОСОБА_1 проводиться розслідування за ознаками ч. 3 ст. 258 КК в рамках кримінального провадження № 0000064 щодо обстрілів ІНФОРМАЦІЯ_3 с. Лебединське Волноваського району Донецької області, внаслідок яких настала смерть малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

За інформацією СВ ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 4 березня 2020 року та від 3 червня 2020 року вбачається, що ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000064 від 19 квітня 2018 року, розпочатому за ч. 3 ст. 258 КК України за фактом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 та загибелі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , яке було об`єднано 16 травня 2018 року в одне провадження із кримінальним провадженням № 000163 від 27 травня 2014 року. Оскільки ОСОБА_1 вчиненим злочином завдано моральної, фізичної та майнової шкоди, вона є потерпілою у даному кримінальному провадженні, по якому на теперішній час досудове розслідування триває, про підозру нікому не повідомлялось та остаточне рішення не прийнято.

Також судом були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_8 пояснила у суді, що є мешканкою с. Лебединське, де була головою сільської ради. Вказувала, що із родиною ОСОБА_1 вона знайома, оскільки приймала участь у вирішенні питання про позбавлення батьківських прав доньки позивачки відносно дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були згодом передані під опіку ОСОБА_1 , з якою діти мешкали з народження в с. Лебединське. Вказувала, що позивачка завжди доглядала за своїми онуками, які були нагодовані та охайні. Також стверджувала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Лебединське Волноваського району Донецької області стався потужний артилерійський обстріл, внаслідок якого декілька людей загинуло, в тому числі онуки ОСОБА_1 , та низку людей було травмовано, зокрема, позивачку, а також було пошкоджено будинки цивільного населення. В той день вона перебувала в с. Лебединське під час обстрілів.

Свідок ОСОБА_11 пояснила у судовому засіданні, що вона з 2007 року працює в Лебединській лікарні медичною сестрою, тому їй відомо, що донька ОСОБА_1 була позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей, тому онуки позивачки стали перебувати під опікою ОСОБА_1 , яка їй фактично виховувала з малку, доглядаючи їх та утримуючи. Додавала, що діти мешкали разом із позивачкою в АДРЕСА_1 . Вказане їй відомо, оскільки вона часто навідувалась до позивачки за родом своєї роботи. Також підтвердила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Лебединське стався обстріл артилерії, внаслідок чого ОСОБА_1 була травмована від уламків, а онуки позивачки загинули того дня.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного засування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Так, завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього кодексу у редакції, чинній до 3 липня 2020 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (пункт 53)).

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Частина перша статті 19 Закону № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом" передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного).

З огляду на зміст вказаних приписів Закону № 638-IV реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. Більше того, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Отже, передбачене у статті 19 Закону № 638-IV право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок загибелі матері під час терористичного акту у період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону № 638-IV до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із загибеллю матері позивача у період проведення АТО (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11)).

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).

Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих і вперше опубліковане видавництвом Кембриджського університету у 2005 році).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому:

Негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку.

Позитивний обов`язок має два різновиди:

Матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб.

Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68).

Процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 8 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176).

Самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції). Аналогічно не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей унаслідок вибухів, обстрілів тощо, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.

Згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити.

Відсутність у законодавстві України приписів щодо відшкодування моральної шкоди, завданої особі у зв`язку із загибеллю її близького родича внаслідок терористичного акту, не перешкоджає такій особі доводити у суді, що стосовно права на життя її близького родича у відповідній ситуації певний конвенційний обов`язок - негативний або позитивний (матеріальний, процесуальний) - держава не виконала чи виконала неналежно, та вимагати від неї відшкодування (компенсації) за це на підставі статті 2 Конвенції. Причому право на відшкодування за порушення державою позитивних обов`язків особа матиме впродовж усього часу їхнього невиконання чи неналежного виконання (відсутності компенсаційних механізмів, неналежного розслідування тощо).

Залежно від обставин порушення права на життя та зумовлених ним наслідків для потерпілого відповідна компенсація (відшкодування) з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися. Так, у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за неправомірне втручання у право на життя та провести об`єктивне й ефективне розслідування незалежним органом факту такого втручання, це відшкодування буде суттєво меншим, ніж як за порушення державою негативного обов`язку не втручатися у вказане право людини, яка перебувала під державним контролем.

Присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягненням відшкодування моральної шкоди, тоді як порушення державою негативного конвенційного обов`язку залежно від виду права, про яке йде мова, може передбачати відшкодування як моральної, так і матеріальної шкоди (наприклад, за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи).

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

У визначених у частині другій статті 1167 ЦК України випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача).

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочата антитерористична операція.

Територія проведення АТО охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку відповідно до вищевказаного Указу Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014.

Згідно із розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2 грудня 2015 року затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», до якого включено село Лебединське Волноваського (Новоазовського) району Донецької області (пп. 5 п. 2 Переліку).

Встановлено, що онуки позивачки ОСОБА_2 , 2004 р. н., та ОСОБА_3 , 2007 р. н., померли, а ОСОБА_1 одержала поранення (ушкодження здоров`я) саме від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 5 вересня 2014 року на території проведення антитерористичної операції біля будинку позивачки АДРЕСА_1 внаслідок обстрілу незаконних збройних формувань так званої «ДНР».

При цьому за фактом обстрілів ІНФОРМАЦІЯ_7 року с. Лебединське Волноваського (Новоазовського) району Донецької області та отримання внаслідок цього позивачкою осколкових поранень, а також спричинення смерті онукам позивачки, малолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 смерті - до теперішнього часу триває досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ст. 258 ч. 3 КК України.

На підставі висновку комісійної психологічної експертизи від 12 грудня 2019 року № 46/19 Бюро психологічних досліджень вбачається, що подія 5 вересня 2014 року призвела до кардинальної негативної зміни життя ОСОБА_1 , а в результаті смерті її онуків ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) та отриманих нею тілесних ушкоджень, які настали внаслідок обстрілу з боку незаконних збройних формувань терористичної організації «ДНР» 5 вересня 2014 року в с. Лебединське Волноваського району Донецької області, був істотно порушений її фізичний та психологічний стан, її матеріальне становище та соціальне функціонування. Отже, експерти вважали, що грошовий еквівалент моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , складає 2000000 грн. При цьому експерти дійшли висновків, що у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості та виникли внаслідок поранення ОСОБА_1 та втрати близьких людей ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ), за обставин обстрілу з боку незаконних збройних формувань с. Лебединське Волноваського району Донецької області. ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода)

Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 не стверджувала, що загибель її онуків та отриманні нею травми були наслідком порушення Державою Україною негативного обов`язку з гарантування права на життя онуків та здоров`я позивача.

У справі не встановлено, що загибель онуків позивача та ушкодження її здоров`я відбулося саме внаслідок дій Держави України.

Отже, ця справа не стосується права на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок загибелі онуків через посягання на їх життя та ушкодження здоров`я позивача саме з боку відповідача.

Якщо позивач вважає, що її онуки загинули, а вона сама отримала поранення внаслідок діяння Російської Федерації чи незаконних збройних формувань так званої «ДНР», то за це не може бути відповідальною Україна.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни (див. постанову від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19).

Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України").

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що РФ має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року).

Слід зазначити, що згідно із розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2 грудня 2015 року затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», до якого включено село Лебединське Волноваського (Новоазовського) району Донецької області (пп. 5 п. 2 Переліку), де отримала ушкодження здоров`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 та померли її онуки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Встановлено, що територія, на якій загинули онуки позивача, а вона отримала поранення, була на той час підконтрольна Україні.

Однак, позивачка не довела той факт, що відповідачеві було чи мало бути відомо про загрози для її життя та життя її онуків, зокрема про факт артилерійського обстрілу с. Лебединьске Волноваського (Новоазовського) району Донецької області.

Позивач не обґрунтовувала, що Держава Україна до того моменту, як загинули її онуки, а вона сама отримала поранення, могла вжити, але не вжила заходи, які б усунули ризик для її та онуків життя від артилерійського обстрілу з боку незаконних збройних формувань.

Також позивач не доводила, що Держава Україна знала про можливість обстрілу незаконними збройними формуваннями с. Лебединьске Волноваського (Новоазовського) району Донецької області і могла вжити, але не вжила заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для життя матері позивача.

Отже, позивач не обґрунтувала порушення Державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя її онуків та її здоров`я.

Як загибелі людей у періоди проведення державою АТО, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомих фактів про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди загинуло цивільне населення, недостатньо для того, аби покласти на Державу Україну відповідальність за смерть цих людей.

Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на життя за статтею 2 Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати (про обов`язок доказування див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності від 05 липня 2016 року у справі «Лісний та інші проти України і Росії» (Lisnyy And Others v. Ukraine And Russia), заява № 5355/15 та 2 інші).

Підтвердженням такого порушення не може слугувати висновок психологічного експертного дослідження, бо суб`єкт правопорушення й об`єктивна сторона останнього встановлюються на підставі фактичних даних, а не їхнього суб`єктивного сприйняття потерпілим.

Також не є підтвердженням порушення Державою Україною її обов`язків за статтею 2 Конвенції цитування у процесуальних документах позивача приписів законодавства України, зокрема чинних для неї міжнародних договорів, і практики їхнього застосування.

Припис пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України зокрема передбачає, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав. Тобто у визначених в цій частині випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача). У цій справі суди не встановили всі елементи складу правопорушення, за вчинення якого вони притягнули Державу Україну до цивільної відповідальності.

Такі правові позиції викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року справа № 635/6172/17.

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення (невиконання чи неналежне виконання) яких конвенційних обов`язків (негативного чи певного позитивного) позивач вимагає від держави відшкодування моральної шкоди, чи мало місце таке порушення, у яких діях або бездіяльності держави воно виражене і, зрештою, який розмір відшкодування є обґрунтованим відповідно до цього порушення та з огляду на практику ЄСПЛ щодо подібних ситуацій.

Отже, враховуючи, що територія, на якій загинули онуки позивачки, а вона сама отримала поранення, була віднесено до території на яких здійснювалася антитерористична операція, і позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідачеві було, чи мало бути відомо про загрози для життя її окунів та її здоров`я, зокрема про факт артилерійського обстрілу с. Лебединьске Волноваського (Новоазовського) району Донецької області, відповідач міг вжити, але не вжив заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для життя онуків позивача та її здоров`я, тому у задоволенні позовних вимог позивача повинно бути відмовлено.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: