Справа № 301/1757/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" листопада 2023 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Бобик О.І.,

за участю секретаря судового засідання Бабинець В.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Іршава у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання особистою приватною власністю та витребування (стягнення) грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Печунка В.О., звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання особистою приватною власністю та витребування (стягнення) грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 27.04.2004 року по 16.12.2021 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Іршавського районного суду від 16.12.2021 було розірвано. Із позовною заявою про розірвання шлюбу зверталася відповідачка, яка зазначила, що між сторонами життя не склалося, ОСОБА_4 виїхав до США та із квітня 2016 не приїжджає. Також зазначає, що більше 6 років проживають окремо один від одного, сім`я розпалася, спільного господарства не ведуть і не спілкуються, а тому шлюб існує тільки формально.

Під час перебування у формальному шлюбі, але в період, коли вони проживали вже окремо один від одного, шлюбні відносини між ними вже були припинені, спільного господарства не вели, ОСОБА_4 у період із 2017 року по червень 2020 року здійснював перерахування грошей відповідачці частинами, майже два рази на місяць, на загальну суму 137 650 доларів США, що підтверджується відповідними документами. Вказує, що сторони ще у 2016 році домовились між собою, що оскільки між ними сімейного життя фактично немає, з метою врегулювання всіх питань щодо спільного майна, позивач не буде мати майнових претензій до відповідачки, за умови, що він, перебуваючи у США, буде перераховувати їй частину грошей від свого щомісячного доходу, а вона повинна до моменту розірвання шлюбу купити йому квартиру за ці кошти в м. Ужгороді у новобудові та зробити ремонт, щоб він, приїжджаючи в Україну, міг там проживати.

Однак, відповідачка, отримавши кошти під час окремого проживання, не виконала попередню домовленість і квартиру позивачу не придбала, а отже отримала особисті кошти позивача без достатньої правової підстави і такі підлягають поверненню.

Посилаючись на викладене, позивач просить суд: 1) встановити факт окремого проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин із квітня 2016 року по 16.12.2021 року; 2) визнати особистою приватною власністю ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 137 650 доларів США, які були ним особисто набуті та перераховані відповідачці ОСОБА_2 у період з січня 2017 року по червень 2020 року; 3) витребувати (стягнути) від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 137 650 доларів США, що еквівалентно 5 203 170,00 грн.

Ухвалою судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 23.05.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, про що повідомлено учасників справи.

Ухвалою суду від 21.06.2023 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У відзиві на позов представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позивач у квітні 2016 року виїхав на заробітки до США. Працевлаштувавшись, щомісячно перераховував ОСОБА_2 кошти на утримання сім`ї. Також надсилав подарунки і солодощі для дітей до червня 2020 року. Про обставину, стосовно домовленості купівлі квартири в Ужгороді за кошти, які перераховував позивач, ОСОБА_2 вперше дізналася із позовної заяви і така є неправдою. Перераховані кошти ОСОБА_2 витрачала на сім`ю і жодних претензій з цього не виникало до липня 2023 року.

У відповіді на відзив, представник позивачки просить залишити відзив без розгляду, як такий, що поданий понад встановлений строк. Також заперечує обставини наведені у відзиві.

У судове засідання позивач ОСОБА_4 не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та просив його задовольнити. Зазначив що, у 2016 році позивач поїхав у США на заробітки. Через деякий час йому стало відомо, що жінка йому невірна, він їй зателефонував і вони на той час вирішили, що розлучаться. Тоді він з нею усно домовився, що буде пересилати їй гроші, а вона купить йому квартиру в Ужгороді. З 2017 року по червень 2020 року він їй перерахував 137 650 доларів США. Згідно рішення суду мама позивача сплачує аліменти на дітей, які він їй пересилає.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 заперечила проти задоволення позову. Пояснила, що її колишній чоловік ОСОБА_4 у квітні 2016 року поїхав у США на заробітки, щоб покращити матеріальне становище сім`ї. Вони жили нормально, спілкувалися декілька разів на день, він їм телефонував, надсилав їй кошти для сім`ї, для дітей. Також надсилав подарунки, оплачував навчання дітей у школі. Діти також навчалися у музичній школі. За ці кошти вона також організовувала дітям дозвілля, робила косметичний ремонт. Позивач надсилав їй кошти з 2017 року до червня 2020 року. У грудні 2021 року вони розлучилися. Ніякої домовленості про купівлю квартири у них з позивачем не було. Про цей факт вона дізналася із позовної заяви. Ніякого договору вони не укладали.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила та просила відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що про усний договір щодо купівлі квартири для позивача відповідачка дізналася із позовної заяви. До розірвання шлюбу, а саме до 16.12.2021 року сторони проживали однією сім`єю. Позивач постійно допомагав сім`ї, надсилав кошти, які витрачалися на сім`ю. ОСОБА_5 займалася дітьми, водила їх на різні гуртки, додаткові заняття, зі згоди батька організовувала їм дозвілля, оздоровлювала. Вони не проживали спільно, оскільки позивач був змушений виїхати на заробітки, але у силу вимог СК України вони вважалися сім`єю. Із 2020 року позивач перестав допомагати сім`ї і її довірителька змушена була звернутися із позовом у суд про стягнення аліментів.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 , вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, згідно з приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України перебачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що із 27.04.2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають двох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області 16 грудня 2021 шлюб між сторонами розірвано. Зі змісту рішення суду слідує, що з позовом про розірвання шлюбу до суду звернулася ОСОБА_2 , посилаючись на те, що спільне життя у сторін не склалося через несумісність характерів та різних поглядів на життя. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Судом при ухваленні рішення було встановлено, що спільне життя між ними не склалося через несумісність характерів та різних поглядів на життя. Сторони проживають окремо, шлюбні стосунки припинені (а.с. 8-9).

Згідно платіжних квитанцій ОСОБА_4 у період із січня 2017 року по червень 2020 року здійснював перерахування грошей ОСОБА_2 частинами на загальну суму 137 650 доларів США (а.с. 10-36).

Також рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2021 року із ОСОБА_4 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей у розмірі по 2200,00 грн на кожну дитину (а.с.79-80).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , яка є кумою сторін і другом позивача, суду пояснила, що ОСОБА_4 у 2016 році поїхав у США на заробітки. Він надсилав кошти для забезпечення сім`ї. Десь у 2017 році стало відомо, що ОСОБА_2 зраджує свого чоловіка. Тоді він запропонував, що буде їй висилати гроші для купівлі квартири, але вона відмовилася, бо це великі гроші. Потім ОСОБА_4 сказав їй, що домовився із ОСОБА_2 , що він буде їй надсилати кошти, а вона купить йому квартиру.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка є родичкою позивача, суду пояснила, що ОСОБА_4 у 2016 році поїхав у США на заробітки через скрутне матеріальне становище сім`ї. Спочатку все було добре, однак через деякий час сусіди стали говорити, що ОСОБА_5 зустрічається з іншим чоловіком і так почалося у них непорозуміння. ОСОБА_10 допомагав сім`ї, відправляв посилки, одяг, телефони, велосипед. Потім ОСОБА_10 і ОСОБА_5 домовилися, що розлучаться, а також домовилися, що він їй буде висилати кошти, а вона купить йому квартиру. У 2017 році ОСОБА_10 пересилав і їй кошти для передачі його мамі ОСОБА_11 , а вона давала гроші дітям.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , яка є мамою позивача, суду пояснила, що ОСОБА_4 у 2016 році поїхав у США на заробітки щоб покращити матеріальне становище своєї сім`ї. У 2017 році їй передзвонила незнайома жінка і сказала, що її невістка зустрічається з її чоловіком. Вона зателефонувала сину і розповіла йому про це, а він передзвонив ОСОБА_5 . Вже у 2018 році син запитав її чи може він пересилати кошти щоб вона купила йому квартиру. Вона відмовилася, тому що їй важко ходити і тоді він сказав, що домовиться про це із ОСОБА_5 . Однак відповідачка присвоїла кошти собі, а квартиру не купила. Із 2021 року син сплачує аліменти, а до того (2018, 2019 роки) син висилав їй гроші і вона регулярно давала дітям скільки було потрібно. Син постійно допомагає дітям, висилає посилки.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, а згідно з частиною шостою статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду: від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 22 лютого 2021 року в справі № 264/2232/19, від 21 квітня 2022 року в справі № 461/1617/15-ц.

Позивач всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не довів належними, допустимими та достовірними доказами факту окремого проживання сторін у період з квітня 2016 року по 16.12.2021 року. Сам по собі факт не проживання позивача разом із сім`єю у зв`язку з роботою за кордоном в силу ч.2 ст. 3 СК України не свідчить про окреме проживання сторін як подружжя. Навпаки у судовому засіданні встановлено, що позивач піклувався про сім`ю, спілкувався з дружиною та дітьми і забезпечував їх матеріально, перераховуючи кошти на потреби сім`ї.

При цьому суд враховує, що доведення окремого проживання від дружини ОСОБА_2 необхідно позивачу ОСОБА_4 для визнання права особистої приватної власності на грошові кошти, у зв`язку із чим, оскільки окреме проживання не підтвердилося саме для цієї мети, грошові кошти не можуть бути визнані особистою приватною власністю позивача і витребуванню (стягненню) - не підлягають.

Доводи сторони позивача про те, що грошові кошти у розмірі 137 650 доларів США були перераховані позивачем для купівлі квартири, оскільки між сторонами була усна домовленість, не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Так, за загальним правилом, встановленим пунктом третім частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Загальна сума усного договору, який, за твердженням сторони позивача, був укладений між сторонами, істотно перевищує обмеження, встановлене п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України. Договір, який був укладений в усній формі, необхідно було вчиняти у письмовій формі, а також нотаріально посвідчувати.

Укладання усного договору на суму 137 650 доларів США не допускається. Такий договір суперечить основним вимогам, які є необхідними для чинності правочину, а отже є нікчемним.

Суд критично оцінює покази свідків, які підтвердили факт укладання усного договору між сторонами, так як, якщо договір має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді були/не були одержані. Згідно з ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що стосується доводів представника позивача про залишення відзиву без розгляду через пропуск строку, то слід зазначити, що у судовому засіданні 25.07.2023 представником відповідача було обгрунтовано причини пропуску такого. Крім того представником позивача подано відповідь на такий відзив із запереченням обставин викладених у відзиві. Також обставини викладені у відзиві були повністю підтверджені відповідачкою та її представником у судовому засіданні під час розгляду даної справи.

За наведених обставин, у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити повністю.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

У відповідності до вимогст.141 ЦПК України витрати із сплати судового збору в сумі 13420,00 грн, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 258-259, 264-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання особистою приватною власністю та витребування (стягнення) грошових коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 17.11.2023.

Суддя Іршавського

районного суду: О. І. Бобик