Справа № 214/122/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 листопада 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Попкової Ю.В.,

представника позивача адвоката Амельчишина О.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Щербачова А.П.

у відсутність сторін, третіх осіб,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Євгеній Михайлович, Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Умріхіна Клавдія Андріївна, про визнання недійсними договору дарування, заповіту та відмови від прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 05 квітня 2019 року №445, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А.; визнати недійсним заповіт від 30 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. та зареєстрований в реєстрі за №1797, складений на користь ОСОБА_3 ; визнати недійсною заяву ОСОБА_2 від 04 червня 2018 року про відмову від прийняття обов`язкової частки у спадщині та у прийнятті спадщини за законом, що залишилася після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що з 19 жовтня 1960 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , з яким постійно проживали та були зареєстровані по АДРЕСА_2 . Указане житло належало їм з чоловіком на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1994. Відповідач ОСОБА_3 є їх з чоловіком онуком, який з першої половини 2016 рок почав проживати однією сім`єю з відповідачкою ОСОБА_1 . Вона з чоловіком вирішили укласти з відповідачами договори про догляд за ними до смерті чоловік з онуком та вона з ОСОБА_1 , котру вважала невісткою, або скласти заповіти отримання майна у спадщину під умовою надання спадкоємцем пожиттєвого утримання іншому з подружжя, котрий залишиться живим. В її розумінні та в розумінні чоловіка це повинен був догляд з фізичною допомогою та допомогою грошима, особливо у зимовий період чи під час хвороби, однак про те, що такий вид договору має назву договір пожиттєвого утримання їм з чоловіком не було відомо. Також вони обумовили, що в разі припинення надання утримання до смерті спадкодавця, заповіт повинен бути скасованим, про що вони і повідомили відповідачів. Погодившись з такими умовами, відповідачі надавали їм постійну допомогу у господарських справах без надання фінансового утримання пообіцявши їм з чоловіком, що будуть надавати по життєве утримання в обмін на отримання права власності на вказану квартиру. Про те, що її чоловік за життя посвідчив заповіт, ще й без будь-якої умови, їй нічого не було відомо, оскільки ні він ні онук про це їй не повідомили. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину їх спільної квартири, однак оскільки вона проживала на час відкриття спадщини разом з чоловіком, то вважала, що фактично прийняла спадщину. ОСОБА_3 пояснив їй, що начебто на підставі договору по життєвого утримання частини квартири, яка належала її чоловікові, тепер належить йому, а вона не може отримати частку квартири свого чоловіка у спадщину, але їй потрібно додатково написати заяву у нотаріуса. Яку саме заяву, вона не пам`ятає, як і не пам`ятає, чи приїздила до нотаріуса подавати таку заяву. Із січня 2021 року відповідачі припинили спільне проживання та припинили надавати їй будь-яку фізичну допомогу, матеріальну ніколи і не надавали. При цьому оплату комунальних платежів весь час здійснювали вона з чоловіком. Звернувшись до нотаріуса в ході підготовки позову про розірвання договору пожиттєвого утримання, вона дізналась про укладення договору дарування своєї частки квартири відповідачці ОСОБА_1 та видачу свідоцтва про право на спадщину на належну за життя її чоловікові частку квартири на ім`я онука ОСОБА_3 . При цьому вона дізналася про начебто подання нею заяви про відмову від спадщини після смерті чоловіка, що не відповідало її власній волі. Вважає, що укладений від імені чоловіка заповіт теж не відповідав власній волі, оскільки за життя ОСОБА_4 мав дуже поганий зір, бо на обох очах у нього були глаукоми, яка на одному ускладнена катарактою, тому не міг самостійно читати і навряд чи міг прочитати документи, які йому надавав на підпис нотаріус. Крім того, її чоловік не володів українською мовою, оскільки є росіянином за національністю та не вивчав її, а тому зрозуміти зміст заповіту теж не міг. Вона теж не володіє українською мовою, про що свідчить її запис в оспорюваній заяві про відмову від спадщини, у тексті цієї заяви та матеріалах спадкової справи, заведеної до майна померлого ОСОБА_4 відсутні відомості про ознайомлення її із заповітом чоловіка. При цьому вона помилково вважала, що підписана нею заява є лише підтвердженням переходу права власності на 1/2 частину квартири та обов`язків щодо надання пожиттєвого утримання за договором пожиттєвого утримання, у заяві не було зазначено про роз`яснення їй нотаріусом права на обов`язкову частку у спадщині після смерті свого чоловіка, а текст другої заяви вона підписала не читаючи, оскільки нотаріус їй повідомив що це начебто другий примірний її першої заяви, тому вона не звернула увагу на її зовнішню відмінність від попередньої заяви. Правові наслідки відмови її від частки у спадщині, нотаріусом не роз`яснено, запис про це відсутній. Вона є особою похилого віку та після відмови від обов`язкової частки на спадщину продовжила проживати у квартирі, сплачуючи всі комунальні платежі у повному обсязі за рахунок власних коштів. Стосовно договору дарування, то 05.04.2019 вона пояснила нотаріусу, що хоче передати «без грошей» свою частку квартири відповідачці ОСОБА_1 , яка пообіцяла їй доглядати її до смерті та надавати фізичну допомогу і матеріальне утримання, а вона буде зареєстрована та до смерті проживати у своїй квартирі. Різницю між договором дарування та договором довічного утримання нотаріус їй не пояснила, а вона внаслідок юридичної необізнаності та похилого віку не зрозуміла термін пожиттєвого утримання, адже домовлялась із ОСОБА_1 саме про це. Тому просить задовольнити вимоги.

Ухвалою суду від 03 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження, призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. витребувано у Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кульбіди Євгенія Михайловича посвідчені належним чином копії матеріалів спадкової справи №62510763, заведеної 04 червня 2018 року після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; та витребувано у Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Умріхіної Клавдії Андріївни посвідчені належним чином копії матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 05 квітня 2019 року №445; витребувано з КНП «Криворізька міська лікарня №4» ДОР виписку з картки амбулаторного хворого про стан здоров`я ОСОБА_4 , 1936 року народження.

Ухвалою суду від 16 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Амельчишин О.В. на вимогах наполягав з підстав, викладених у тексті позовної заяви.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Щербачов А.П. вимоги позову не визнав з підстав, викладених у письмових поясненнях.

В обґрунтування пояснень (а.с. 104-107) представником відповідача зазначено, що підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів в її використанні, що сталося після її виконання хоча б однієї із сторін зобов`язання, які виникли з правочину і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання якостей користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже підставою для визнання правочину недійсним, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка у розрахунку одержанні користі від правочину. У позивача відсутні допустимі докази того, що укладаючи 05 квітня 2019 року договір дарування 1/2 частки квартири, вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення у зв`язку з чим відповідач дійшла до переконання, що на момент укладення указаного договору усі його істотні умови були передбачені, з`ясовані, перевірено вільну волю дарувальника, яка погодилась з усіма істотними умовами договору. Украдений договір дарування часток квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їх волевиявлення на укладення договору дарування, їм було роз`яснено усі наслідки підписання такого договору. Відповідач не перешкоджає проживанню в спірній квартирі позивачу, її онуку, колишньому цивільному чоловікові відповідачки. Позивач на момент укладення договору дарування 1/2 часток квартири керувала своїми діями, фактично не помилялася, що укладає договір дарування 1/2 частки квартири, а не договір довічного утримання. Волевиявлення позивача при укладенні договору дарування 1/2 частини квартири були вільними і відповідали її внутрішній волі. Крім того, позивач з відповідачкою досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідач не зверталася до позивача з пропозицією передати їй належні 1/2 частки квартири в обмін на матеріальну допомогу та її фактичне утримання, оскільки за позивачем ще до укладення договору дарування, здійснював догляд співробітник відповідної соціальної служби. Позивач сама запропонувала відповідачці передати належні їй 1/2 частки спірної квартири, без будь-яких пропозицій і з квітня 2019 року мала можливість змінити свою думку щодо оформлення договору дарування часки квартири та відмовитись від укладення договору дарування своєї частки квартири, однак вона цього не зробила. Вважає, що головним мотивом подання ОСОБА_2 позовної заяви про визнання недійсним договору дарування від 05.04.2019 є те, що між її онуком ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_1 припинилися фактичні шлюбні відносини у січні 2022 року, після яких чоловік перестав піклуватися про матеріальне благополуччя доньки ОСОБА_5 , 2016 року народження, добровільно аліменти не сплачує та має заборгованість станом на 01.05.2023 у сумі 17 151,50 грн., фактично являючись ініціатором зазначених вище дій. Тому просить відмовити у задоволенні вимог у частині визнання договору дарування від 05.04.2019 недійсним у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, відповідач ОСОБА_3 у поданій заяві від 04.09.2023 просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 163).

Треті особи приватний нотаріус Кульбіда Є.М. та приватний нотаріус Умріхіна К.А. у судове засідання не з`явилися, у матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Як установлено судом та не оспорюється учасниками процесу, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 виданого 25 березня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № С 7616 від 10.11.1993 (а.с. 67, 68 копії свідоцтва, довідки).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а.с. 87 зворот копія свідоцтва).

Згідно наданих до суду письмових доказів, за життя ОСОБА_4 30 листопада 2016 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М., відповідно до тексту якого ОСОБА_4 усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, володіючи українською мовою, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає ОСОБА_3 у власність. Цей заповіт записано зі слів заповідача о 10 го. 45 хв. та на його прохання виготовлено нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів о 10 год. 55 хв., підписано після прочитання заповідачем вголос та посвідчено за адресою: АДРЕСА_3 об 11 год. 05 хв. в двох примірниках, із яких один зберігається у приватного нотаріуса, а інший примірник видається заповідачу (а.с. 81 зворот копія заповіту).

Після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернувся 04 червня 2018 року онук померлого ОСОБА_3 (а.с. 79 копія заяви).

13 листопада 2018 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є.М. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , що складається з частки трикімнатної квартири загальною площею 56,9 кв.м. та житловою площею 42,5 кв.м., розташованою на другому поверсі чотириповерхового житлового будинку, квартира під номером АДРЕСА_1 (а.с. 101 копія свідоцтва).

05 квітня 2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А. було посвідчено договір дарування за реєстровим № 445, відповідно до умов та тексту якого ОСОБА_2 , як дарувальник з однієї сторони, та ОСОБА_1 , як обдаровувана з іншої сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу договору та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно, без будь-якого примусу уклали договір про таке: дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваній належну їй частку трьохкімнатної квартири загальною площею усієї квартири 56,9 кв.м. житловою площею усієї квартири 42,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка розташована на другому поверсі чотирьохповерхового житлового будинку (а.с. 64 копія договору).

Пунктами 6, 7 договору сторони посвідчили у тому числі той факт, що договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди і відповідає їх справжнім намірам створити для себе юридичні наслідки. Сторони розуміють, що за своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

У власноруч написаній заяві від 05.04.2019 на ім`я приватного нотаріуса Попаренко К.Д. просила посвідчити договір дарування на ім`я ОСОБА_1 , а не договір довічного утримання (а.с. 66 копія заяви).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Стосовно визнання недійсним договору дарування від 05.04.2019.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зазначаючи про недійсність вчинених нею договорів дарування, позивач посилалася на відсутність у неї волевиявлення на безоплатне відчуження належного їй нерухомого майна. Зміст викладених позивачем обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, зокрема, про те, що мала намір на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, дає підстави для висновку, що вона просила визнати недійсним договору дарування з підстав наявності в неї дефекту сприйняття дійсної юридичної природи вчинюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17 (провадження № 61-37599св18) вказано, що «за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного договору дарування з підстав вчинення якого під впливом помилки. При цьому, суди попередніх інстанцій врахували, що договір дарування укладено між матір`ю та дочкою, ОСОБА_3 за життя не зверталася до правоохоронних органів щодо втрати права власності на спірну квартиру або до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним у тому числі у зв`язку з помилкою. Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що фактична передача подарованого майна не відбулася, оскільки право власності ОСОБА_2 на квартиру за спірним договором дарування зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та, як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 проживала у спірному житлі. При цьому, проживання ОСОБА_3 після укладання договору у спірній квартирі повністю відповідало пункту 5 договору дарування. Сам по собі факт похилого віку ОСОБА_3 та наявності в неї захворювання не свідчать про укладення договору дарування під впливом помилки».

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19 (провадження № 61-3221св23) вказано, що «на відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мала на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Ураховуючи викладене, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і якою мірою) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19). Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правомірного висновку, що позивачем під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали намір укласти договір довічного утримання, як і не надано доказів, що останні досягли згоди щодо істотних умов договору довічного утримання. Суди правомірно зазначили, що ОСОБА_1 не надала доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину перебувала у такому стані, що потребувала сторонньої допомоги, або була нездатна усвідомити зміст укладеного договору, який їй було роз`яснено нотаріусом. Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди не врахували, що спірна квартира є її єдиним житлом, відхиляються колегією суддів, оскільки позивач зареєстрована у спірній квартирі та не позбавлена права в подальшому проживати у житловому приміщенні. Таким чином, встановивши, що на час укладення оспорюваного правочину позивач мала намір укласти саме договір дарування на користь ОСОБА_2 , а не будь-який інший правочин, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків у результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення таких правочинів, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних правочинів».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (пункти 10 договору дарування земельної ділянки, пункт 18 договору дарування житлового будинку). Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16. Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Крім того, позивачем не доводилося і судами не встановлено, що відповідач чинить перешкоди заявнику у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У даній справі при зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 посилалася на те, що вона є особою похилого віку, має незадовільний стан здоров`я, спірне домоволодіння є її єдиним житлом, вона потребує матеріальну, моральну допомогу і стороннього догляду, а тому на момент укладання договору дарування помилилась щодо обставин, які мають значення, а саме прав, обов`язків сторін та наслідків після його укладення, не розуміла суті такого правочину та сприймала його як договір довічного утримання, що спростовується власноруч написаною нею ж заявою нотаріусу про укладення саме договору дарування, а не договору довічного утримання.

Позивач указує, що при укладенні оскаржуваного договору у неї з відповідачкою ОСОБА_1 була попередня домовленість про те, що остання буде її доглядати, а тому, маючи намір укласти договір довічного утримання, вона помилково уклала договір дарування належної їй частки квартири; на момент укладення договору дарування вона була особою похилого віку і з моменту укладення договору постійно проживає у подарованій частці квартири.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22 (провадження № 61-2338св23) зазначив, що «апеляційний суд не врахував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. Апеляційний суд не звернув уваги, що суд першої інстанції не встановив обставин, які б свідчили про помилку щодо природи оспорюваних договорів дарування; апеляційний суд не звернув увагу на те, що пояснення позивача у суді першої та апеляційної інстанцій про те, що її волевиявлення не було направлене на позбавлення себе свого єдиного житла за відсутності правових підстав отримувати матеріальну та фізичну допомогу від невістки, не є доказом наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваних договорів; суд першої інстанції встановив, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договорів дарування вона мала волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними в порядку статті 229 ЦК України».

Стосовно визнання недійсним заповіту від 30.11.2016.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 та 1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На обґрунтування доводів визнання заповіту недійсним позивач посилається на невідповідність подій у часі щодо підписання та прочитання заповіту заповідачем, можливість заміни договору по життєвого утримання нотаріусом на заповіт або підписання без прочитання тексті заповіту ОСОБА_4 , який не володів українською мовою та мав поганий зір, про що свідчать помилки у його власноруч зроблених записах.

У якості доказу позивач надала до суду консультаційний висновок спеціаліста № 28092 щодо наявності у заповідача ОСОБА_4 , захворювань очей, датований 19 липня 2017 року, у той час як заповіт останнім було складено 13 листопада 2016 року, з якого не вбачається відсутність зору за життя ОСОБА_4 на момент складення заповіту чи зниження зору до стану неможливості читання чи написання тексту.

При цьому виписку з карти амбулаторного хворого про стан здоров`я ОСОБА_4 , 1936 року народження, Комунальне підприємство «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» Криворізької міської ради, медичний заклад за місцем проживання померлого ОСОБА_4 , надати не може у зв`язку з тим, що в реєстратурі консультативно-діагностичного центру амбулаторна карта на нього не заводилась (а.с. 135).

Суд також відхиляє доводи позивача щодо можливості заміни нотаріусом при підписанні договору довічного утримання заповітом, оскільки заповідачем при посвідченні зроблено власноруч запис про прочитання ним та підписання власноруч саме заповіту. Орфографічні помилки та неграмотність заповідача не може слугувати підставою для визнання заповіту недійсним, незнання української мови заповідачем за життя та нерозуміння тексту заповіту, позивачем не доведено.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 не доведено належними та допустимим доказами відсутність волевиявлення заповідача при укладенні заповіту, складення його особою, яка не мала на це права або складення заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Стосовно визнання недійсною заяви від 04.06.2018 про відмову від спадщини.

Згідно із частиною першою та третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частинами першою, шостою статті 1273 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Згідно частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина перша статті 233 ЦК України).

Звернувшись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_2 зазначила як підставу для визнання недійсною її заяви про відмову від спадщини необізнаність її про обставини, які мають значення, зокрема щодо повного тексту заповіту, розміру її обов`язкової частки у спадщині та порядку спадкування. Вона є особою похилого віку та після відмови від обов`язкової частки продовжила проживати у квартирі та сплачувати належні платежі.

Так, відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 04 червня 2018 року ОСОБА_2 усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного та психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовилася від обов`язкової частки за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Кульбідою Є.М. від 30 листопада 2016 року та відмовилась від спадщини за законом, яка залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_4 на користь її внука та внука померлого ОСОБА_3 (а.с. 83 копія заяви).

Нотаріусом їй роз`яснено що її відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликаною протягом строку, встановленого для її прийняття. У заяві міститься власноруч зроблений підпис ОСОБА_2 «Мной прочитано», написання чого російською мовою не може слугувати доказом нерозуміння нею змісту прочитаного (виходячи у тому числі й з місця народження позивачки на території України).

При цьому, відмовляючись від спадщини, спадкоємець усвідомлювала значення своїх дій, розуміла обставини, що мають істотне значення, нотаріус роз`яснила зміст норм статей 225, 229-231, 233, 1270, 1273-1275 ЦК України, що позивачем не спростовано.

На яку саме з підстав, передбачених статями 225, 229-231 і 233 ЦК України посилається позивач при визнанні недійсною її заяви про відмову від обов`язкової частки у спадщині та яким чином відповідачем ОСОБА_3 порушені її цивільні права, які підлягають захисту та поновленню, ОСОБА_2 не зазначила, належних та допустимих доказів, як на підставу своїх доводів, не надала.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні вимог позивача, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статями 157, 161 СК України, статями 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договору дарування, заповіту та відмови від прийняття спадщини повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник позивача адвокат Амельчишин Олег Валерійович, робоче місце за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Представник відповідача ОСОБА_6 , місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Умріхіна Клавдія Андріївна, місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_7 .

Третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу куль біда Євгеній Михайлович, місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 24 листопада 2023 р.

Суддя А.В. Ткаченко