Справа № 299/2363/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Чичкало М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 16 березня 2023 року (у складі судді Трагнюка В.Р.) і на додаткове рішення Виноградівського районного суду від 05 квітня 2023 року (у складі судді Трагнюка В.Р.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок Катерина Василівна, про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у травні 2022 р.

Просив:

-встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу його батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період 1966-1973 рр.;

-визначити частку ОСОБА_4 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкт спільного сумісного майна подружжя у розмірі частини;

-у порядку спадкування визнати за ним право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог указав, що померлі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були його батьками, які спільно проживали у період 1966-1973 рр. як подружжя без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання побудували спірний житловий будинок. Будівництво будинку розпочато у 1972 р., а у 1973 р. на час смерті його матері будинок будівництвом завершено. Відповідач по справі після смерті свого батька ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. У 2008 р. покійний батько сторін проводив оформлення речових прав шляхом виготовлення виконавчого креслення, тобто через процедуру відображення технічного стану будівлі у ході її експлуатації.

Позивач вважає, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності його померлих батьків, частки яких у цьому майні є рівними, фактично його мати була власником 1/2 частини зазначеного будинку, а права титульного власника якої після її смерті набув його батько.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач звернувся до державного нотаріуса Виноградівської державної нотаріальної контори з відповідною заявою. У свою чергу державний нотаріус 08.02.2022 р. повідомив позивача про те, що заява на прийняття спадщини не може бути прийнята до уваги, оскільки спадкодавець за життя залишив заповіт не в його користь.

Рішенням Виноградівського районного суду від 16 березня 2023 р. у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції дійшов хибного висновку про неможливість застосування інституту права спільної сумісної власності подружжя із огляду на окремі положення Кодексу про шлюб і сім`ю України (ст.ст.6, 13), які окреслюють законодавче поняття шлюбу на момент виникнення спірних правовідносин;

-позивач порушував перед судом питання встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу своїх батьків, однак суд ухилився від вирішення цього питання по суті та хибно застосував норми закону, які регулюють відмінні правовідносини;

-позивачем чітко визначено та сформовано позовну вимогу про визнання у порядку спадкування права власності на частину житлового будинку, що повністю відповідає практиці ВС.

У березні 2023 р. адвокатом Молнар Т.І. в інтересах ОСОБА_2 подано заяву про розподіл судових витрат, до якої додано акт приймання-передачі наданих послуг і квитанцію про сплату наданих послуг.

Додатковим рішенням Виноградівського районного суду від 05 квітня 2023 р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в сумі 12 000 грн.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове про відмову в розподілі судових витрат шляхом стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що стороною відповідача порушено вимоги ч.8 ст. 141 ЦПК України стосовно подачі заяви про розподіл судових витрат.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, адресованим ОСОБА_2 , і довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber», адресованою ОСОБА_5 , яка представляє інтереси відповідача (а.с.194).

Судова повістка адресована ОСОБА_1 повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», хоча повістка надсилалася на зареєстровану адресу позивача, про зміну місця своєї реєстрації останній суд не повідомляв.

Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Позивач, достеменно знаючи, що у провадженні апеляційного суду знаходяться його апеляційні скарги, самостійно не цікавився ходом розгляду справи, у судові засідання не з`являвся, а про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи суд апеляційної інстанції не повідомляв.

Верховний Суд у своїй постанові від 11.06.2021 р. у справі № 2-6236/11 висловив правову позицію, яка полягає у тому, що сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для направлення кореспонденції, вказавши її у своїй скарзі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Отже, в разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відтак, колегія суддів констатує, що позивач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судові засідання не з`являвся, про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи суд не повідомляв, а тому розгляд справи відбувся за його відсутності.

Адвокат Продан О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному, вказала, що докази на підтвердження втрати працездатності будуть надані суду по завершенню лікування, однак колегія суддів не бере до уваги це клопотання із таких підстав.

Із 01.10.2021 р. усі заклади охорони здоров`я України перейшли на оформлення електронних лікарняних листків непрацездатності. Лікар створює електронний медичний висновок про тимчасову непрацездатність. Цей електронний документ підтверджує непрацездатність протягом прогнозованого періоду. На підставі медичного висновку про тимчасову непрацездатність формується електронний лікарняний в Електронному реєстрі листків непрацездатності. Одразу після створення медичного висновку на контактний номер телефону надходять два повідомлення: - від E-health щодо створення медичного висновку із зазначенням його номеру; - від Пенсійного фонду України щодо формування електронного листка непрацездатності, його номеру і періоду дії.

Отже, якщо адвокат позивача дійсно перебуває на лікарняному, то докази цього можна було подати одразу, однак цього зроблено не було, що свідчить про необґрунтованість клопотання про відкладення розгляду справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду від 16 березня 2023 р. без змін, із таких мотивів.

Ухвалюючи це рішення, суд першої інстанції виходив із того, що дієздатність та правоздатність фізичної особи припиняється з її смертю, відтак обраний позивачем спосіб не є належним способом судового захисту.

При цьому встановив, що ОСОБА_1 є сином померлих ОСОБА_3 ( ОСОБА_6 ) та ОСОБА_4 , що стверджується копією свідоцтва про його народження (а.с.6). ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7). ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Вилоцької селищної ради № 77 від 18.06.2008 року (а.с.18). Будівництво будинку розпочато у 1972 р., а закінчено у 2008 році (а.с.17).

Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.69). Право власності ОСОБА_2 на спірний будинок зареєстровано у встановленому порядку, що стверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.70).

Позивачем належними й допустимими доказами не доведено обставину про те, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності його померлих батьків, враховуючи час, коли будинок побудований, а також те, що вони не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі.

Посилання позивача на ст.ст. 60, 63 Сімейного кодексу України є помилковим, оскільки такі на спіні правовідносини не поширюються.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги не спростують цих висновків у зв`язку з наступним.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Крім того, частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, ухваленою за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.

За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням положень Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР. Отже розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки у разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанцій про недоведеність позовних вимог позивача, оскільки останнім не надано доказів, які підтверджували б факт спільного проживання його батьків у період 1966-1973 рр.

Колегія суддів звертає увагу на те, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 р., а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок набутий його мамою внаслідок їх спільної праці з його батьком.

Отже, Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав правого режиму проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу його батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період 1966-1973 рр.

Решта вимог позовної заяви є похідними від цієї, відтак не потребують правового аналізу в контексті спірних правовідносин.

Однак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно незаконності додаткового рішення Виноградівського районного суду від 05 квітня 2023 р. заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Тобто, саме заінтересована сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено, що докази про розмір судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, мають бути подані у межах строків, передбачених частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Як видно з матеріалів справи, адвокат Молнар Т.І. інтересах ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву вказала про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс, і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а це витрати на правничу допомогу, орієнтовний розмір яких у загальному становив 10 000 грн. (а.с.67).

Однак, докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подано 22 березня 2023 р., що підтверджується штемпелем вхідної кореспонденції на заяві (а.с.130), тобто на шостий день, що є порушенням ч.8 ст. 141 ЦПК України. Тому в суду першої інстанції не було підстав для ухвалення додаткового рішення.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення Виноградівського районного суду від 16 березня 2023 р. ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду без змін.

За результатами розгляду апеляційної скарги на додаткове рішення Виноградівського районного суду від 05 квітня 2023 р. і відповідно до ст. 376 ч.1, п.п.1, 4 ЦПК України оскаржене додаткове рішення належить скасувати.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.п.1, 2 ч.1 ст. 374, ст. 375, п.п.1, 4 ч.1 ст. 376 ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 16 березня 2023 року залишити без задоволення. 2.Рішення Виноградівського районного суду від 16 березня 2023 року залишити без змін. 3.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Виноградівського районного суду від 05 квітня 2023 року задовольнити. 4.Додаткове рішення Виноградівського районного суду від 05 квітня 2023 року скасувати. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 16 листопада 2023 р.

Судді: