Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/6411/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.11.2023 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Леньо В.В., секретар судового засідання Казимірська Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Відповідач ОСОБА_2 перебуваючи у шлюбі з батьком відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно договору купівлі продажу права на земельну частку (пай) посвідчене сертифікатом, вчиненого нотаріусом Мезев Г.Я. 19.12.1998 року за реєстром №1670, придбали право на земельну частку (пай) площею 1,45 умовних кадастрових гектарів.

В подальшому на підставі даного договору на ім`я покійного ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на землю IV-3K №042680. Площа ділянки 1,46 га.

28.03.2008 року між позивачем і покійним було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, посвідчений нотаріусом Богаш Н.Я. за реєстром №870.

Відповідач 2 є спадкоємцем спадкового майна, а саме, Уі частини земельної ділянки площею 1,46 га, що розташована на території Виноградівської міської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:008:0099, Державний акт на право приватної власності на землю, ІУ-ЗК №042680, виданий Виноградівською районною Радою народних депутатів 23.02.1999 року, згідно права на спадщину за померлим батьком.

Мати відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , є власником 1/2 частини вищезазначеної земельної ділянки.

ОСОБА_2 та покійний ОСОБА_3 розірвали шлюб 09.10.2013 року що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Батько відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Померлий заповіту не залишив. Тому, ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за законом.

Родинні відносини Відповідача з померлим батьком підтверджується - Свідоцтвом про народження НОМЕР_3 , виданого 10.03.1999 року відділом реєстрації актів цивільного стану Виноградівського райуправління юстиції.

Відповідач прийняв спадщину, зокрема 1/2 частину земельної ділянки за померлим батьком, згідно ст. 1268 ЦК України.

Державний акт ІУ-ЗК №042680 на спадкову земельну ділянку зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №884.

Відповідно до відомостей наданих відділом надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області норматвна грошова оцінка земельної ділянки станом на 19.09.2023 року складає: 60 333,99 грн.

28.03.2008 року Позивач уклав з ОСОБА_3 договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Богаш Н.Я., реєстраційний номер 870. Цей договір оренди землі зареєстрований у Виноградівській філії ДП «Центр ДЗК» 20.05.2008 року за №-152. По Акту прийому - передачі об`єкту нерухомого майна від 28.03.2008 року Позивач прийняв від ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,46 га, що розташована на території Виноградівської міської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в користування та володіння строком на 49 років, згідно умов вказаного Договору оренди землі.

10.02.2019 року Позивач уклав з Продавцями письмовий Попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки (надалі Договір), предметом якого є - земельна ділянка площею 1,46 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:008:0099, що розташована на території Виноградівської міської ради.

10.02.2019 року сторонами Договору складений Акт прийому - передачі Майна, що згідно п. 7., п. 10 Договору свідчить про отримання Позивачем у володіння вказане Майно.

Згідно умов Договору Продавці зобов`язалися в майбутньому, як запрацює в Україні ринок земель сільськогосподарського призначення, на протязі року передати на оплатній основі Майно, а Позивач зобов`язався в майбутньому прийняти це Майно по ціні 3500,00 доларів США.

На виконання цього Договору Позивачі отримали від Позивача авансом в рахунок оплати вартості Майна в сумі 3 500,00 доларів США, про що ними була складена відповідна розписка від 10.02.2019 року.

Позивач, добросовісно виконав свої зобов`язання по договором, але ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і в силу цього не виконано п.п. «А», «Б» п.4. Попереднього Договору: не підготовлені необхідні документи і не укладено основний нотаріально посвідчений договір після того як наступила умова зазначена в договорі, адже ринок землі запрацював після смерті одного з продавців 03.07.2021 року.

Зобов`язання ОСОБА_3 по цьому Договору прийняв на себе Відповідач 2 в силу ст.ст. 1216, 1218, 1225 ЦК України.

В такому випадку, Позивач отримав право, згідно п. 11 Договору, подати позов до суду про визнання за Позивачем права власності на земельну ділянку.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі "Федоренко проти України" (N 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства", заява N 44277/98).

В іншій справі "Н.К.М. проти Угорщини" (NKM v. Hungary, скарга N 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що "правомірні очікування" підлягають захисту як власне майно і майнові права.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

В ст. 328 ЦК закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі N 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі N 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі N 48/340, від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

Таким чином, вказаний вище попередній договір укладено його сторонами з певною економічною метою, якої вони мали досягти внаслідок його виконання, дотримуючись принципу добросовісності, розумності і справедливості, визначеного у статтях 3, 509 ЦК України. І такою метою було отримання Позивачем у власність об`єкта нерухомості (пункти 1.1, 1.2 договору, а сторони договору повинні були діяти у відповідності до цієї мети.

Позивач виплатив повну суму вартості предмета купівлі-продажу, але з незалежних від нього причин не може оформити право власності на нього.

Тобто за вказаним Договором Позивач має право вимагати визнання за ним абсолютного права (власності). В даний час Позивач володіє земельною ділянкою як своєю та має обґрунтовані та законні сподівання на визнання власності на неї з сторони держави та будь якої третьої особи.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує та просить розглянути справу за його відсутності (а.с.34).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, проте подали до суду заяви, згідно яких просять суд розглянути справу без їх участі. Заперечень проти позову не мають, вимоги визнають (а.с.32, 33).

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві.

Судом встановлено, що Відповідач ОСОБА_2 перебуваючи у шлюбі з батьком відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно договору купівлі продажу права на земельну частку (пай) посвідчене сертифікатом, вчиненого нотаріусом Мезев Г.Я. 19.12.1998 року за реєстром №1670, придбали право на земельну частку (пай) площею 1,45 умовних кадастрових гектарів (а.с.13-13 зв.).

На підставі даного договору на ім`я покійного ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на землю IV-3K №042680 від 23.02.1999 року. Площа ділянки 1,46 га (12-12 зв.).

Батько відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 25.04.2019 року (а.с.14).

Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_3 НОМЕР_3 від 10.09.1999 року (а.с.16).

Відповідач 2 - ОСОБА_3 є спадкоємцем спадкового майна, а саме, 1/2 частини земельної ділянки площею 1,46 га, що розташована на території Виноградівської міської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:008:0099, Державний акт на право приватної власності на землю, ІУ-ЗК №042680, виданий Виноградівською районною Радою народних депутатів 23.02.1999 року, згідно права на спадщину за померлим батьком.

Мати відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , є власником 1/2 частини вищезазначеної земельної ділянки.

ОСОБА_2 та покійний ОСОБА_3 розірвали шлюб 09.10.2013 року що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.15).

Померлий ОСОБА_3 заповіту не залишив. Тому, відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за законом.

Відповідач прийняв спадщину, зокрема 1/2 частину земельної ділянки за померлим батьком, згідно ст. 1268 ЦК України.

Державний акт ІУ-ЗК №042680 на спадкову земельну ділянку зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №884.

Відповідно до відомостей наданих відділом надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області норматвна грошова оцінка земельної ділянки станом на 19.09.2023 року складає: 60 333,99 грн. (а.с.20).

28.03.2008 року Позивач уклав з ОСОБА_3 договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Богаш Н.Я., реєстраційний номер 870. Цей договір оренди землі зареєстрований у Виноградівській філії ДП «Центр ДЗК» 20.05.2008 року за №-152. По Акту прийому - передачі об`єкту нерухомого майна від 28.03.2008 року Позивач прийняв від ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,46 га, що розташована на території Виноградівської міської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в користування та володіння строком на 49 років, згідно умов вказаного Договору оренди землі (а.с.17-18 зв.).

10.02.2019 року Позивач уклав з з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 письмовий Попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки (надалі Договір), предметом якого є - земельна ділянка площею 1,46 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:008:0099, що розташована на території Виноградівської міської рад (а.с.27-27 зв.).

10.02.2019 року сторонами Договору складений Акт прийому - передачі Майна, що згідно п. 7., п. 10 Договору свідчить про отримання Позивачем у володіння вказане Майно (а.с.22).

На виконання цього Договору Позивачі отримали від Позивача авансом в рахунок оплати вартості Майна в сумі 3 500,00 доларів США, про що ними була складена відповідна розписка від 10.02.2019 року(а.с.23).

Позивач, добросовісно виконав свої зобов`язання по договором, але ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і в силу цього не виконано п.п. «А», «Б» п.4. Попереднього Договору: не підготовлені необхідні документи і не укладено основний нотаріально посвідчений договір після того як наступила умова зазначена в договорі, адже ринок землі запрацював після смерті одного з продавців 03.07.2021 року.

Зобов`язання ОСОБА_3 по цьому Договору прийняв на себе Відповідач 2 в силу ст.ст. 1216, 1218, 1225 ЦК України.

Відповідно до ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6листопада 2009 року №9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст.210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації».

Як вбачається із правової позиції викладеній у Аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно.

Таким чином, починаючи з 01.01.2013 року, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону.

Отже, після вказаної дати, договір купівлі-продажу нерухомості в силу ст.657 ЦК України підлягав лише нотаріальному посвідченню, тому може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини.

Вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивача підлягає захисту у судовому порядку.

Як вбачається з висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 04 березня 2019 року по справі №665/2266/16-ц однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

З огляду на вищезазначене, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину купівлі-продажу земельної ділянки, фактично відбулося повне виконання правочину, даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується матеріалами справи, однак підстави для нотаріального посвідчення вказаного правочину відсутні з незалежних від позивача зазначених вище обставин.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання а (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. .

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за 12нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі "Федоренко проти України" (N 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства", заява N 44277/98).

В іншій справі "Н.К.М. проти Угорщини" (NKM v. Hungary, скарга N 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що "правомірні очікування" підлягають захисту як власне майно і майнові права.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Статтею 328 ЦК закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі N 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі N 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі N 48/340, від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене статтею 16 ЦК України.На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , право власності на земельну ділянку, загальною площею 1,46 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:008:0099, що розташована Виноградівської міської ради Берегівського району Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 27.11.2023 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо