провадження № 2/756/5676/23
УХВАЛА

Іменем України

23 листопада 2023 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду міста Києва Діденко Є.В., при вирішенні питання про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з майна боржника,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить: 1) скасувати постанову державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у місті Києві від 19.04.2017 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про накладення арешту на грошові кошти, в частині накладення арешту на грошові кошти, що надходять на рахунок на ім`я ОСОБА_1 НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк»; 2) скасувати постанову державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у місті Києві від 10.06.2019 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 про накладення арешту на грошові кошти, в частині накладення арешту на грошові кошти, що надходять на рахунок на ім`я ОСОБА_1 НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк».

Позов обґрунтований тим, що стосовно позивача, як боржника, 19.04.2017 р. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 03.04.2017 року про стягнення боргу 23127,41 грн. на користь Вишгородського районного споживчого товариства. 24.04.2017 р. в рамках виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про арешт коштів боржника на рахунках, відкритих у банківських установах. 30.12.2020 р. вказане виконавче провадження було завершене у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу. Крім того, 06.06.2019 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання вимоги ГУ ДФС в м. Києві про стягнення боргу 21030,90 грн. та винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника, розміщені на банківських рахунках.26.12.2019 р. вказане виконавче провадження було завершене у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу. У зв`язку з накладеним арештом позивач з початку червня 2023 р. позбавлений можливості користуватись грошовими коштами на рахунку НОМЕР_1 у АТ КБ «Приватбанк», на який отримує грошові кошти за цивільно-правовим договором. Позивач звернувся до відповідача для скасування арешту, але отримав відмову, яку вважає незаконною, оскільки рахунок використовується ним для отримання заробітної плати.

Дослідивши позовні вимоги та матеріали суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Припис закону про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства стосуються як позовів (заяв, скарг), які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів (заяв, скарг), які взагалі не можуть розглядатися судами.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилається на незаконність прийнятих ВДВС рішень в межах виконавчих проваджень, у яких позивач є боржником.

Згідно із частиною першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно приписів, що містяться у статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина друга статті 40 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Частиною першою статті 59 Закону № 1404-VIII передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про цивільне право, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Так само, аналогічні положення передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Суд зазначає, що позивач має статус боржника у виконавчому провадженні, і арешт на його майно (грошові кошти на рахунках) накладався саме у межах двох виконавчих проваджень. Доказів того, що у цій справі існує спір щодо права власності на майно, на яке було накладено арешт, суду не надано.

Так само, з досліджених судом доказів слідує відсутність цивільно-правового спору між позивачем і органом ДВС з приводу права власності на майно, на яке накладено арешт.

Тому, на переконання суду, позивач не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України або Господарським процесуальним кодексом України відповідно.

Оскільки арешти на майно позивача, який є боржником у виконавчих провадженнях накладено з метою забезпечення виконання рішення суду, а також рішення органу ДФС, то він не може бути позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду у позовному провадженні, а отже справу слід закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20, від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20.

Судова практика в зазначеній категорії справи є сталою і підстав відступати від зазначених висновків суд апеляційної інстанції не вбачає.

Боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (див. висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року у справі № 336/6130/20).

Суд також звертає увагу, що навіть після завершення виконавчого провадження боржник не позбавлений права звернутися зі скаргою на бездіяльність виконавчої служби саме за наслідками відмови у задоволенні його заяви про зняття арешту, а не під час прийняття державним виконавцем постанов про закінчення виконавчих проваджень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 186, 258, 260, 261, 293 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту з майна боржника.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Є.В. Діденко