Провадження № 2/761/3422/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Дем`янчук С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (АТ «УКРСИББАНК»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (ТОВ «Українська факторингова компанія»), 3-я особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору факторингу, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

05.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , в якій просить суд визнати недійсним договір факторингу №180 від 21 грудня 2020 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська факторингова компанія" та Акціонерним товариством "УкрСиббанк" в частині передання права вимоги до ОСОБА_3 у розмірі 265 319,36 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 7 383 307,71 грн., та стягнути в солідарному порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська факторингова компанія" та Акціонерного товариства "УкрСиббанк" на її - ОСОБА_3 користь моральну шкоду в розмірі 13 900,00 грн.

У обґрунтування позовних вимог зазначала, що 18 травня 2007 року ОСОБА_4 (надалі - позивач, позичальник) уклала з АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "УкрСиббанк" (надалі - відповідач 1, Банк, АТ "УкрСиббанк"), договір про надання споживчого кредиту № 0 (надалі - кредитний договір), за яким отримала кредит в іноземній валюті в сумі 97000 доларів США терміном повернення 18 травня 2028 року. У забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором 18 травня 2007 р. між Банком та ОСОБА_2 (надалі - третя особа, поручитель іпотекодавець) було укладено іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення з прибудованими приміщеннями, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що кредитний договір також був забезпечений порукою ОСОБА_2 , про що 18 травня 2007 року укладено договір поруки № 115382.

У зв`язку з невиконанням позичальником кредитних зобов`язань Банк звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку загальну заборгованість по кредитному договору у розмірі 141 446,34 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ склала 1 127 482,90 гривень. Згідно розрахунків Банку загальна заборгованість складалась з заборгованості за кредитом в розмірі 96019,11 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 39813,24 доларів США, суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 556,34 доларів США, суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам в розмірі 5057,65 доларів США.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2022 року в справі № 2-1822/11 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" загальну суму заборгованості по кредитному договору № 0 від 18 травня 2007 року у розмірі 1 127 482,90 грн., а також судові витрати, а саме: витрати по сплаті держмита в розмірі 1700 гривень та витрати по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 гривень, а всього - 1 129 302,90 гривень.

Після набрання рішенням суду законної сили Банку були видані виконавчі листи. У процесі виконавчого провадження, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. 11 грудня 2018 року, на електронних торгах, організованих ДП "СЕТАМ", 05 червня 2019 року предмет іпотеки (нежитлове приміщення з прибудованими приміщеннями, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) був проданий за 1 026 000,00 грн.

Після цього приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфоновим Г.В. були завершені усі виконавчі провадження, відкриті по правовідносинам між АТ "УкрСиббанк" і ОСОБА_2 .

Незважаючи на це 21 грудня 2020 року між ТОВ "Українська факторингова компанія" (надалі - відповідач 2, фактор) та АТ "УкрСиббанк" був укладений договір факторингу № 180, відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 18 травня 2007 року № 0, укладеним між "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ "Українська факторингова компанія".

Позивач наголошує, що договір факторингу укладався без участі ОСОБА_1 та навіть без її повідомлення. Про існування цього договору їй стало відомо з ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року в справі № 2-1822/11, якою замінено стягувача AТ "УкрСиббанк" на його правонаступника - ТОВ "Українська факторингова компанія". У додатку до цього договору факторингу (Акт приймання-передачі прав вимоги) права вимоги до ОСОБА_1 не враховують суми 1 026 000,00 грн., отриманої АТ "УкрСиббанк" на погашення заборгованості за кредитним договором від продажу предмету іпотеки (нежитлове приміщення з прибудованими приміщеннями, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ). Зазначає, що навпаки в цьому акті на аркуші 3 міститься інформація, що заборгованість збільшилась.

ОСОБА_1 вважає, що укладенням цього договору факторингу порушені її цивільні права, в тому числі права споживача фінансових послуг.

Вказує, що оскільки між АТ "УкрСиббанк" і ОСОБА_5 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 від 18 травня 2007 року, правовідносини між сторонами підпадають під регулювання законодавства щодо захисту прав споживачів.

Позивачка вважає, що за таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб?єктного складу договору факторингу та змісту договору щодо розміру відступленого грошового зобов?язання, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.

Звертає увагу суду на те, що крім майнової шкоди, завданої відповідачами внаслідок укладення незаконного договору факторингу, позивач зазнала суттєву моральну шкоду. Зазначає, що порушені її нормальні життєві зв`язки, і вона змушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя. У результаті значного психічного впливу обставин, пов?язаних з порушенням її прав і інтересів вона позбавлена можливості реалізації своїх звичок і бажань. Підвищена дратівливість, яка обумовлена великим психологічним навантаженням, призвела до значного звуження кола спілкування. Всі ці обставини в сукупності негативно позначалися на стані її здоров?я. Вказує, що їй доводиться докладати додаткові зусилля, як фізичні, так і матеріальні для підтримки свого здоров`я. При цьому переконання, що заподіяні моральні страждання неможливо відшкодувати у матеріальній формі, натомість певна грошова компенсація може якоюсь мірою зменшити вплив негативних наслідків на її особисте життя. Розмір такої компенсації з урахуванням характеру заподіяної шкоди, ступеня вини відповідача може позивач оцінює у 13 900,00 грн. Разом з цим вважає, що оскільки укладення незаконного договору факторингу відбулось спільними діями відповідачів, обидва відповідачі мають нести солідарну відповідальність за завдання моральної шкоди позивачу.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2021 матеріали цивільної справи надіслано для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2021 прийнято позовну заяву та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті.

13.07.2023 на адресу суду надійшов відзив відповідача АТ "Укрсиббанк" на позовну заяву. У вказаному відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що жодних конкретних норм чинного законодавства, які порушено при укладенні правочину позивач не зазначив. Між тим, відповідач вважає, що Договір факторингу № 180 від 21.12.2020 р. у повному обсязі відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо суб`єктного складу відповідач звертає увагу суду на те, що АТ «УКРСИББАНК» є банківською установою, яка має усі необхідні ліцензії, в тому числі й на відступлення прав вимоги за кредитами на підставі договору факторингу. Вказує, що зазначені обставини підтверджено у Договорі факторингу (п.5.3), усі дозвільні документи оприлюднено на офіційному сайті Банку. Наголошує, що право на укладення договору факторингу ТОВ «Українська факторингова компанія» жодним чином не оскаржене позивачем, жодних доказів того, що вказана юридична особа не має права укладати вказані правочини, позивач не надала. Більше того, зазначає, що відповідно до п. 5.7 Договору факторингу № 180 фактор є юридичною особою, створеною за законодавством України, наділеною достатнім обсягом правоздатності для виконання цього договору, в тому числі, фактор має усі необхідні дозволи та ліцензії державних органів, які необхідні для виконання Договору. Відповідач вказує, що дане положення Договору факторингу позивач жодним чином не спростував та не оскаржив, тому вказане свідчення спростовує будь-які твердження Позивача щодо незаконності суб`єктного складу Договору факторингу № 180. Щодо посилання у позові на невірно викладений зміст заборгованості Позивача як підставу недійсності Договору факторингу № 180 відповідач зауважує, що АТ «УКРСИББАНК» відступив ТОВ «Українська факторингова компанія» саме ту суму заборгованості за кредитом, яка виникла у боржників за Договором про надання споживчого кредиту № 0 на дату складення Реєстру та відступлення права вимоги. При цьому, вважає, що посилання позивача на те, що Банк передав право вимоги після проведення електронних торгів з продажу іпотечного майна та припинення усіх виконавчих проваджень щодо боржника ОСОБА_2 , що нібито якимось чином порушує вимоги законодавства, не відповідають дійсності. Звертає увагу суду на те, що продаж майна, що було передано в іпотеку, жодним чином не припиняє зобов`язання. Тим більше, що за Іпотечним договором, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань за КД №0, була оформлена іпотека - другої черги (п. 1.6 Іпотечного договору).

Відповідач наголошує, що позивачем не надано жодного доказу того, що кредитні кошти за Договором про надання споживчого кредиту №0 повернуто в повному обсязі будь-кому з кредиторів. Крім того, вважає, що ухвалення Приморським районним судом м. Одеси рішення від 22.11.2010 року (а не 2022 року, як про це зазначено у позові) про стягнення заборгованості не позбавляло кредитора АТ «УКРСИББАНК» права продовжувати нарахування за кредитним договором, оскільки рішення боржниками не виконувалося.

При цьому зазначає, що розмір заборгованості, зазначений у Реєстрі та який може пред`являтися новим кредитором, не є підставою для визнання Договору факторингу недійсним, оскільки це не передбачено ст. ст. 203, 215 ЦК України. Звертає увагу суду, що позивач має право пред`явити новому кредитору свою незгоду із вказаним розміром, надати відповідні докази та спростувати його, якщо він вважає розмір заборгованості невірним.

Щодо застосування до спірних правовідносин законодавства про захист прав споживачів відповідач вважає, що позивачка вірно зазначає, що до правовідносин, що виникли між нею та АТ «УКРСИББАНК» (на підставі Договору про надання споживчого кредиту № 0) дійсно застосовуються положення законодавства про захист прав споживачів. Разом з тим відповідач зауважує, що предметом спору у даному провадженні є Договір факторингу, укладений між юридичними особами - АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «Українська факторингова компанія», стороною якого Позивач не є. Вказує, що правова природа договору факторингу взагалі не включає жодної ознаки договору кредитування, який укладається між позичальником та кредитодавцем. Звертає увагу суду на те, що п. 10.12 Договору сторони домовилися, що уклавши цей Договір, Позичальник надає Банку згоду передавати права та обов?язки Банку за даним Договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди Позичальника. Відповідач переконаний, що сторони Договору факторингу № 180 жодним чином не порушили права Позивача та вимоги чинного законодавства, а правочин повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди зазначає, що позивачка послалася на погіршення свого стану здоров?я, при цьому, не надавши жодного доказу - довідки чи іншого документу на доказ вказаного. Наголошує, що позивач не зазначила жодного із складових, визначених законодавством - ні факту спричинення шкоди, ні протиправність дій заподіювача, ні вини, ні причинно-наслідкового зв?язку.

19.09.2023 на адресу суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на позовну заяву. У вказаному відзиві відповідач просив залишити позов без задоволення. Мотивує відзив тим, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Наголошує, що кредитним договором № не передбачено, що на укладання договору факторингу чи відступлення права вимоги необхідна згода боржника.

Окрім того, вказує, що жодним законодавство не передбачено про необхідність надсилання вказаного договору боржнику. На думку відповідача, позивачкою не наведено конкретних нормативно-правових актів, в чому саме полягало порушення при укладанні договору факторингу. Звертає увагу суду, що на підставі договору факторингу згідно Реєстру боржників відбулося відступлення права вимоги за 117 кредитними договорами. Натомість позивач в обґрунтуванні свого позиву посилається лише на недійсність відступлення права вимоги за кредитним договором № , однак звернувся з вимогою про визнання недійсним в цілому договору факторингу, а не його окремої частини, що суперечить ст.217 ЦКУ та не може бути задоволено судом.

Також відповідач зауважує, що позивач не надала до суду жодних контррозразунків або судово-економічних експертиз для підтвердження своїх доводів. Зазначає, що позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Окрім того, вважає, що позивач не надала жодного доказу та аргументу на підтвердження душевних та інших страждань, не наведено протиправність поведінки відповідачів.

19.07.2023 на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив відповідача АТ "Укрсиббанк". У вказаній відповіді позивачка зазначала про те, що відповідач 1 продав відповідачу 2 права вимоги в неіснуючому розмірі, адже в Договорі факторингу вказана неіснуюча заборгованість, яка перевищує реальну. Переконана, що відтак не можна вважати, що спірний договір спрямований на реальне настання правових наслідків стосовно права вимоги до позивача, і що його права не були змінені, як стверджує представник відповідача 1.

Наголошує, що наразі існує стала судова практика, що нарахування процентів припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказує, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому позивачка посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12. Вважає, що після звернення з позовом до ОСОБА_6 і ОСОБА_2 з вимогою про стягнення на підставі статті 1050 ЦК України достроково усієї суми заборгованості за кредитним договором - відповідач 1 не мав права нараховувати проценти на суму кредиту.

Окрім того, щодо суб`єктного складу договору факторингу позивачка звертає увагу суду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18). З огляду на викладене позивачка вважає відзив відповідача 1 необґрунтованим та просить задовольнити позов у повному обсязі.

24.07.2023 на адресу суду надійшли заперечення відповідача АТ " Укрсиббанк" на відповідь на відзив. У вказаних запереченнях відповідач зазначав, що АТ «УКРСИББАНК» відступив ТОВ «Українська факторингова компанія» саме ту суму заборгованості за кредитом, яка виникла у боржників за Договором про надання споживчого кредиту № 0 на дату відступлення права вимоги. Відповідач зауважує, що за Іпотечним договором, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань за КД № 0, була оформлена іпотека - другої черги (п. 1.6 Іпотечного договору), тобто кошти від продажу предмета іпотеки,відповідно до вказаного пункту правочину, не мали бути направлені на погашення в першу чергу заборгованості за КД № 0, оскільки вказане майно забезпечувало інше зобов`язання, за яким була укладена іпотека першої черги.

Щодо рішення суду про стягнення заборгованості вказує, що воно було ухвалене 22.11.2010 року та не позбавляло кредитора АТ «УКРСИББАНК» права продовжувати нарахування за кредитним договором, оскільки рішення боржниками не виконувалося. При цьому вказує, що позивач має право пред`явити новому кредитору свою незгоду із вказаним розміром, надати відповідні докази та спростувати його, якщо він вважає розмір заборгованості невірним. Наголошує, що оскаржуваний Договір факторингу був направлений на реальне настання правових наслідків, щодо яких він був укладений.

Щодо посилань позивача на правову позицію, викладену у справі №909/968/16 щодо суб`єктного складу правочину зазначає, що жодного посилання на конкретні обставини щодо недоліків суб`єктного складу оскаржуваного правочину позивач не наводить. Звертає увагу на те, що право на укладення договору факторингу ТОВ «Українська факторингова компанія» жодним чином не оскаржене позивачем, жодних доказів того, що вказана юридична особа не має права укладати вказані правочини позивач не надала. Поряд з цим також вказує, що в договорі факторингу № 180 відсутні істотні ознаки договору купівлі-продажу прав вимоги.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Стороною позивача подано заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, поважність причин неявки суду не повідомляв.

Треті особи також про розгляд справи повідомлялись належним чином, в судове засідання не з`явились,пояснень щодо позову, відповідно до ч. 3 ст. 278 ЦК України, не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.11.2011 у справі № 2-1822/11 задоволено позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк`до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк`загальну суму заборгованості по кредитному договору № 0 від 18.05.2007 р. у розмірі 1 127 482,90, а також судові витрати, а саме витрати по сплаті держмита в розмірі 1700 гривень та витрати по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 гривень, а всього 1129 302,90 (один мільйон сто двадцять дев`ять тисяч триста дві грн. 90 коп.) гривень.

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що Приморським районним судом м. Одеси було встановлено, що 18.05.2007 р. між АКІБ „УкрСиббанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 за яким банк надав відповідачки кредит в сумі 97000 доларів США строком з 18.05.2007 р. по 18.05.2028 р. зі сплатою 12,5 % річних.

Згідно іпотечного договору від 18.05.2007 р. між позивачем та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 18.05.2007 р. було передано в іпотеку нежитлове приміщення з прибудованими приміщеннями, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також відповідач ОСОБА_2 виступив поручителем ОСОБА_5 за кредитним договором № 0 від 18.05.2007 р., про що було укладено договір поруки № 115382 від 18.05.2007 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

21.12.2020 між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу № 180, відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 18.05.2007 № 0, укладеним між «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.03.2021 у справі № 2-1822/11 (провадження №6/522/277/21) заяву Товариства з обмеженою відповідальності «Українська факторингова компанія» про заміну стягувача - Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» у виконанні рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.11.2011 у справі № 2-1822/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, задоволено. Замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (, 61050, м. Харків, проспект Московський, 60) у виконанні рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.11.2011 у справі № 2-1822/11 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (, 01054, м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24, 8 поверх).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України визнати недійсним договір факторингу № 180, укладений 21.12.2020 між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк», мотивуючи тим, що зміст спірного договору суперечить положенням частини першої статті 203 Цивільного кодексу України щодо суб?єктного складу договору факторингу та змісту договору щодо розміру відступленого грошового зобов?язання.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайного або майнового права та інтересу.

За приписами п.2 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст.215, 216 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачка звернулася до суду з вимогою про визнання недійсним договору факторингу, стороною якого не є.

Відповідно до ст.215, 216 ЦК України оспорювати правочин може не лише сторона (сторони) правочину, але й інші заінтересовані особи. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Критеріями визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договору є: права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; заінтересована особа отримує що-небуть в результаті проведення реституції (права, майно).

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

У постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106). При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги».

Згідно з частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах факторингу фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п. 33 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії" надавач фінансових послуг - фінансова установа, а у випадках, прямо визначених спеціальними законами, - інша юридична особа або філія іноземної юридичної особи, яка має право надавати фінансові послуги відповідно до цього Закону та спеціальних законів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії" надавати фінансові послуги мають право фінансові установи та інші особи, які отримали відповідну ліцензію (ліцензії), крім випадків, передбачених частинами третьою - п`ятою цієї статті та спеціальними законами.

Ліцензія включає право здійснювати діяльність з надання однієї чи декількох фінансових послуг, зазначених у такій ліцензії, можливість надання яких передбачено законом для надавача фінансових послуг певного виду. Спеціальним законом може бути визначена необхідність отримання окремої ліцензії, яка включає право здійснювати діяльність з надання певної фінансової послуги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 29 Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії" фінансова компанія - це фінансова установа, яка на підставі відповідної ліцензії має право здійснювати діяльність з надання, зокрема, такої фінансової послуги, як факторинг.

Згідно умов оспорюваного позивачкою договору Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» (надалі - «Клієнт"), від імені якого діє Начальник Центру аутсороннгового врегулювання заборгованості ОСОБА_7 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саснко Е. В. за Л13 526-3527 від 14.11.2019р, з однієї сторони, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» фінансова установа, яка зареєстрована і здійснює свою діяльність відповідно до законодавства України, (надалі - "Фактор"), від імені якого діє представник в особі ОСОБА_8 , що діє на підставі Довіреності від 03.12.2020р., що посвідчена приватним нотаріусом КМНО Скульська Т.А. за № 3197, надалі разом іменуються "Сторони", а кожна окремо "Сторона", уклали цей Договір факторингу, за яким Клієнт відступає Фактору, а Фактор зобов?язується прийняти Права Вимоги та в їх оплату зобов?язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором.

Позивачкою не надано жодних доказів на спростування тієї обставини, що ТОВ «Українська факторингова компанія» (фактор за оспорюваним договором) є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема, надавати послуги факторингу.

Отже, встановивши, що ТОВ «Українська факторингова компанія» є юридичною особою, на момент укладення оспорюваного договору мало статус фінансової установи за законодавством України, мало право здійснювати фінансову послугу у виді факторингу, і вказані обставини не були спростовані позивачкою під час розгляду справи, доводи позивачки про неналежність суб`єктного складу договору факторингу є безпідставними.

Відтак, під час укладення оспорюваного позивачкою договору факторингу № 180 вимоги щодо суб`єктного складу, обумовленого цивільним законодавством для такої категорії договорів, сторонами не порушено.

Оспорюючи укладений 21.12.2020 між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» договір факторингу № 180, позивачка вважає його недійсним, зокрема, й з тих підстав, що попередній кредитор передав новому кредитору право недійсної вимоги (неіснуючого боргу), оскільки позивачка не погоджується із розміром переданої заборгованості. Також вважала, що після звернення з позовом до ОСОБА_6 і ОСОБА_2 з вимогою про стягнення на підставі статті 1050 ЦК України достроково усієї суми заборгованості за кредитним договором відповідач 1 не мав права нараховувати проценти на суму кредиту.

Таким чином, позивачка фактично оспорює дійсність цієї угоди у частині розміру переданої новому кредитору вимоги (розміру заборгованості за кредитним договором). Проте вказана обставина є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору факторингу.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року справа № 761/33403/17, від 19 жовтня 2022 року у справі № 202/6230/20.

Не заслуговують на увагу суду й доводи позивачки про те, що що договір факторингу укладався без її участі та повідомлення про укладення спірного договору, адже, як вже було зазначено судом, згідно з положеннями статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Окрім того, у позові позивачка вказувала, що оскільки між АТ "УкрСиббанк" і ОСОБА_5 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 від 18 травня 2007 року, правовідносини між сторонами підпадають під регулювання законодавства щодо захисту прав споживачів. Однак суд наголошує, що у цій справі предметом спору є не договір про надання споживчого кредиту №0 від 18 травня 2007 року, а Договір факторингу, укладений між юридичними особами - АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «Українська факторингова компанія», стороною якого Позивач не є. Тому не підлягають застосуванню положення законодавства щодо захисту прав споживачів до спірних правовідносин у цій справі.

Таким чином, установивши, що позивачка не довела, що оспорюваний нею договір факторингу № 180 укладений із порушенням вимог закону та її прав, а також не довела наявність обставин, які відповідно до положень статей 203 та 215 ЦК України є підставами для визнання його недійсними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору факторингу.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, яка є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору факторингу, суд зазначає про таке.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.

А відтак, тлумачення вказаних норм свідчить, що: 1) за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; 2) зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; 3) у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; 4) завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; 5) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; 6) по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Отже, враховуючи, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів порушення її прав внаслідок укладення оспорюваного договору факторингу, зокрема, не доведено заподіяння їй такими діями моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між укладенням відповідачами оспорюваного договору та заподіянням позивачці моральної шкоди, у задоволенні похідної позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З огляду на викладені у позовній заяві обставини, підстави позову, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 77-81, 141,259, 263, 264, 265, 268, 278, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (АТ «УКРСИББАНК»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (ТОВ «Українська факторингова компанія», 3-я особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору факторингу, стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.В. Сіромашенко