ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 листопада 2023 року

м. Харків

справа № 629/2347/22

провадження № 22-ц/818/2083/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкодиза апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 березня 2023 року, у складі судді Цендра Н.В.,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 березня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 майнову шкоду, завдану внаслідок протиправних дій відповідача, у розмірі 35 655, 70 грн та моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1290,12 грн та витрати на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн. Повернуто ОСОБА_1 з Державного бюджету України 1488,60 грн. судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду. В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи. Вказує, що він несе службу у Збройних силах України, у зв`язку з чим у нього не було можливості отримати судові повістки. Судом першої інстанції безпідставно прийнято докази тільки позивача, оскільки він був позбавлений можливості приймати участь у судових засіданнях та надавати пояснення та докази по справі. Посилається, що розрахунок ремонтних робіт наданий позивачем є завищеним. Доказів на підтвердження пошкодження його майна в зазначеній кількості та в зазначеному розмірі матеріали справи не містять.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час виконання будівельних робіт на території власного домоволодіння було пошкоджено майно позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем доведений факт спричинення відповідачем майнової шкоди у вигляді збитків, понесених позивачем на відновлення паркану, витрат на лікування та моральної шкоди.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки та житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 26.08.2005 року та державними актами на право власності на земельні ділянки.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки та житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Домоволодіння сторін є сусідніми.

З відеозапису та фотографій на диску, долученому до матеріалів справи в суді першої інстанції вбачається, що при виконання будівельних робіт на території домоволодіння відповідача за адресою АДРЕСА_2 , в результаті скидання глини на парканні плити позивача, які були встановлені між будівлями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , були пошкоджені 12 плит парканих глянсових з арматурою, стовпи 4-секційні глянсові з арматурою 4 шт та брусківка, якою були обложені парканні плити.

26.08.2022 року ОСОБА_1 уклав договір підряду з Підрядником - ФОП «ЧП ОСОБА_5 », згідно якого Підрядник зобов`язався виготовити плити заборні глянсові з арматурою 12 шт.; виготовити стовпи 4-секційні глянсові з арматурою 4 шт.; зробити доставку плит і стовпів за адресою: АДРЕСА_1 ; зробити демонтаж пошкоджених плит і стовпів з послідуючим вивозом і утилізацією; зробити демонтаж бруківки між забором і складом з послідуючим вивозом і утилізацією; зробити монтаж стовпів і плит; зробити локальний ремонт бруківки; привести в порядок територію після робіт.

П. 3.1 вказаного Договору передбачено, що початок виконання роботи 02 жовтня 2022 року (після внесення авансу). П. 3.2 Закінчення виконання роботи 1 травня 2023 року.

П. 4.1 Договору підряду передбачена вартість роботи, що виконує Підрядник, яка становить 32 800 грн.

Згідно квитанції № 49 від 22.11.2022 року ОСОБА_1 здійснив оплату за виконання робіт за Договором підряду в розмірі 32800 грн, комісія банку 328,00 грн, всього сплачено 33128,00 грн отримувач ОСОБА_5 .

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Тобто цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14 вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17, від 15 липня 2021 року у справі № 520/4080/16, від 27 жовтня 2021 року у справі № 461/484/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 161/7881/20.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Так, в матеріалах справи наявний диск з відео та фото фіксацією, з якого вбачається, що саме зі сторони домоволодіння ОСОБА_2 спричинено матеріальних збитків ОСОБА_1 у вигляді пошкодження паркану.

Отже, причинний зв`язок між завданою шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди, а також його протиправна поведінка і наявність шкоди в діях відповідача є доведеною.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 285/4411/18 зробив висновок, що підстави відповідальності за завдану позивачам шкоду можуть виникати з інших правових підстав, зокрема на загальних підставах відшкодування шкоди, передбачених статтями 1166,1167 ЦК України.

Так, Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Встановивши вину відповідача в пошкодженні майна позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок про покладення на нього відповідальності з відшкодування шкоди, заподіяної майну позивача, що відповідає висновку щодо застосування положень статті 1166 ЦК України, викладеному в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 473/2638/15-ц (провадження № 61-4244сво18), а також висновку, викладеному Верховним Судом у справі № 281/618/15-ц (див. постанову від 28 лютого 2018 року).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою, другою, восьмою статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В силу приписів частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів місцевий суд прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем про стягнення шкоди з відповідача у розмірі 33 128,00 грн та направлення поштового відправлення 55,50 грн (Листа-претензії на ім`я ОСОБА_2 ) майнової шкоди знайшли своє підтвердження, а відтак підлягають задоволенню в розмірі 33 183,00 грн.

Щодо стягнення витрат на лікування в сумі 2472,20 грн, у зв`язку з встановленням 26.08.2022 року та 12.09.2022 року консультативними висновками спеціалістів астено-неврологічного синдрому та вегето-судинної дистанії, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що стороною позивача надано докази заподіяння позивачу моральних страждань протиправною поведінкою відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій відповідача.

Судом першої інстанції не враховано, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження, що необхідність звертатися до медичних установ у позивача виникла саме у зв`язку із неправомірними діями ОСОБА_2 . Не доведено причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями ОСОБА_2 .

Підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню витрат на лікування не вбачається.

За таких обставин, рішення суду підлягає зміні. Розмір відшкодування шкоди, визначений судом має бути зменшено на суму 2 472,20 грн.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно абз. 1 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано врахував вимоги розумності і справедливості та вважав, що така шкода позивачеві завдана в результаті неправомірних дій відповідача, що полягали у пошкодженні його майна та неможливості вільного користування ним, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації та визначив розмір моральної шкоди в 3 000 грн, такий розмір шкоди є необхідним і достатнім для покриття завданої шкоди.

Щодо посилання апелянта на неналежне повідомлення його про розгляд справи, судова колегія зазначає наступне.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.12.2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

Конверт з копією ухвали та позовною заявою, направлений на адресу відповідача ОСОБА_2 , було повернуто до суду з відміткою Укрпошти про причини повернення «адресат відсутній» (а. с. 46-47).

Про час та місце розгляду справи відповідачеві направилялись за адресою реєстрації(а.с.46-47, 55-56, 58-59, 74-75) судові повістки, які повернулись із зазначенням про відсутність адресату. Що відповідно до вимог процесуального закону є належним повідомленням.

Тому суд першої інстанції мав підстави для розгляду справи за відсутності відповідача.

Доводи про неможливість явки у судове засідання у зв`язку із проходженням військової служби, колегія суддів не приймає, оскільки з наданих до суду апеляційної інстанції довідок убачається, що апелянт проходив військову службу у військовій частині м. Лозова(за місцем свого проживання), участь у бойових діях брав лише у період з 23.05.2022 року по 31.05.2022 року.

З клопотанням про відкладення розгляду справи відповідач до суду не звертався.

Щодо витрат на правничу (правову) допомогу , судова колегія зазначає наступне.

Згідно ч. 1ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частино 3 ст. 133 ЦПК України, передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З огляду на викладене, враховуючи наданий позивачем Договір про надання правової допомоги № 37 від 24.11.2022 року, згідно якого за надання правової допомоги Заявник ОСОБА_1 зобов`язався виплатити Виконавцеві - адвокату Повову А.О. гонорар в розмірі 10 000 грн; опис виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги; квитанцію від 08.12.2022 року про оплату за надання юридичних послуг згідно Договору про надання правової допомоги № 37 в розмірі 10000 грн; відсутність клопотання іншої сторони про зменшення судових витрат, в тому числі у змісті заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині стягнення майнової шкоди.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 березня 2023 року в частині розміру майнової шкоди - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 майнову шкоду у розмірі 33 183,00 гривень.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова