КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/312/14-ц
Провадження № 2/488/121/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.11.2023 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючої по справі - судді Чернявської Я.А.,

при секретарі судового засідання Кралі В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за правилами загального позовного провадження за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

03.12.2019 року до Корабельного районного суду міста Миколаєва було передано на новий розгляд до суду першої інстанції після Касаційного розгляду Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що у січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05 квітня 2013 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в борг кошти в сумі 60 000 грн. на строк до 05 липня 2013 року, одержання яких відповідач підтвердив власноручно підписаною розпискою.

Починаючи з липня 2013 року позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення боргу, але усі звернення виявились безрезультатними та на час звернення із позовом до суду позичальник кошти не повернув.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що в строки, які передбачені в розписці, ОСОБА_2 кошти не повернув та від свого обов`язку повернути кошти останній ухиляється, уточнивши позовні вимоги, позивач остаточно просив позов задовольнити, стягнути на його користь з відповідача заборгованість за договором позики, яка станом на 05 лютого 2016 року з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції у загальному розмірі становить 100 786 грн. 90 коп.

У квітні 2014 року ОСОБА_2 надав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій просив визнати недійсним договір позики від 05 квітня 2013 року.

В обґрунтування вимог заяви зазначено, що 04 квітня 2013 року ОСОБА_1 , будучи власником підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Аллюр - Транс» (далі ТОВ «Аллюр Транс»), в якому ОСОБА_2 працює водієм, погрожуючи звільненням змусив останнього виїхати у відрядження до міста Одеса на несправному вантажному автомобілі марки МАN, реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

По дорозі до міста Одеса через несправність гальм автомобіля сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортний засіб, яким керував ОСОБА_2 , зазнав значних механічних пошкоджень. Наступного дня, 05 квітня 2013 року, ОСОБА_1 у своєму кабінеті змусив ОСОБА_2 написати розписку про позику в сумі 60 000 грн., пояснюючи такі дії формальністю, щоб він не звільнився з роботи поки транспортний засіб не буде відремонтовано.

Посилаючись на викладене, а також на те, що насправді гроші в борг у ОСОБА_1 він не брав, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір позики від 05 квітня 2013 року.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 24 травня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір грошової позики, укладений у формі розписки 05 квітня 2013 року, за яким ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 строком на 3 місяці 60 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15 березня 2017 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики залишено без розгляду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 квітня 2013 року у сумі 100 786 грн. 90 коп., з яких основний борг складав 60 000 грн., збитки від інфляції та 3% річних від простроченої суми за період з 06 липня 2013 року по 05 лютого 2016 року становили 40 786 грн. 90 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 007 грн. 97 коп. судового збору.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.12.2018 р. рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2018 року в частині залишення без розгляду позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 скасовано та справу в частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики ухвалено направити до того ж суду першої інстанції для продовження судового розгляду.

Вказаною постановою рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишено без змін.

31.10.2019 р. Постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково. Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2018 року в частині задоволення первісних позовних вимог та постанови Миколаївського апеляційного суду від 17.12.2018 р. в частині залишення без змін рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12.02.2018 року скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.12.2019 р. провадження у даній цивільній справі було відкрите за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

14.01.2020 р. ухвалою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва Чернявської Я.А. було прийнято до провадження цивільну справу № 488/312/14-ц за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики. Розгляд справи розпочато заново за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 01.07.2020 р. було об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики до спільного розгляду з зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

В судове засідання позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) та його представник не з`явилися. Від представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) адвоката Матвєєнко І.Ю. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики станом на 24.05.2023 р. з урахування 3% річних та встановленого індексу інфляції у сумі 184 893,52 грн. та усі документально підтверджені матеріалами справи судові витрати позивача за весь період розгляду даної справи.

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) та його представник адвокат Рудь О.А. в судове засідання не з`явилися. Від представника надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечували в повному обсязі та просили відмовити у їх задоволенні. Позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали, просили задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 05.04.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошей (боргова розписка) в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Зі змісту даної розписки вбачається, що ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у борг у розмірі 60000,00 гривень строком нам три місяці.

Станом на дату звернення до суду та прийняття рішення існуюча заборгованість відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом не виплачена та становить 60 000,00 грн.

Проценти за користування грошовими коштами договором не встановлені.

На даний час відповідач суму боргу за розпискою не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердженняукладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, якщо інше не встановлено судом.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Так, у матеріалах справи наявна розписка від 05.04.2013 року про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 у присутності свідків грошових коштів у розмірі 60 000,00 грн.

Отже, надана суду розписка за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання від позивача за первісним позовом грошових коштів в розмірі 60000,00 гривень строком на три місяці, тобто до 05.07.2013 р.

Оскільки у розписці зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та особистий підпис позичальника, то між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Статтею 1051 ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Посилання відповідача та його представника за первісним позовом щодо не укладення договору позики та не одержання коштів від ОСОБА_1 є неприйнятними з огляду на положення норм частини 2 статті 218 ЦК України, якою встановлено засоби доказування заперечень факту вчинення правочину та визначено недопустимість ґрунтування рішення суду на показах свідків.

Така позиція узгоджується з роз`ясненнями, наданими у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року № 9, відповідно яких не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов`язань, що виникли з цього правочину.

Факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою) від 05.04.2013 року і не може ґрунтуватись ані на показах свідків, ані на відносинах, які існували між сторонами з приводу позики інших коштів при аналогічних обставинах.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальника позикодавцю.

Відсутність доказів повернення коштів, свідчить, що ОСОБА_2 ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу за первісним позовом не повернув.

Суд бере до уваги також ту обставину, що ОСОБА_2 не скористався правом оспорити спірний договір позики на підставі статті 1051 ЦК України, до моменту звернення ОСОБА_1 з вимогами про стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України установлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Крім основної суми боргу боржник, на підставі ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що згідно з ст. 611 ЦК України за порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні

Суд також вважає за потрібне зазначити, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18.

Вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відтак, представник позивача за первісним позовом адвокат Матвєєнко І.Ю. просив суд стягнути з відповідача за первісним позовом 3% річних та суму встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період, починаючи з 06.07.2013 р. до 24.05.2023 р. у загальній сумі 184 893,52 грн., надавши відповідний розрахунок.

Враховуючи положення Закону № 2120-IX, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 борг з урахуванням 3% річних та суму встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання часткового, застосувавши до відповідача за первісним позовом відповідальність за порушення грошового зобов`язання, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, за період з 06.07.2013 р. (дати виникнення права вимоги виконання зобов`язання) до 23.02.2022 року.

За такого, суд вважає за необхідне зробити власний арифметичний розрахунок за період з 06.07.2013 р. до 23.02.2022 р., де кількість днів прострочення складає 3 155 днів.

Так, 3% річних слід розраховувати з урахуванням боргу в розмірі 60 000,00 грн, помноженого на кількість днів прострочення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 60 000,00 грн. * 3155 днів прострочення * 3 : 100 : 365 = 15 558,90 грн 3% річних за період прострочення з 06.07.2013 року до 23.02.2022 року.

Щодо розрахунку індексу інфляції за весь час прострочення суд зазначає таке.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Інфляційні втрати розраховуються за такою формулою: сума боргу*індекс інфляції/100% - сума боргу.

Отже, інфляційні втрати за період прострочення з 06.07.2013 року до 23.02.2022 року складають 77 636,46 грн.

Вказані розрахунки також узгоджуються з висновками Верховного Суду зробленими у постанові № 905/21/19 від 26.06.2020 р.

Що стосується вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та суми збитків від інфляції за період з 24.02.2022 р. до 24.05.2023 р., суд вважає за необхідне відмовити у зв`язку з дією протягом цього часу положень Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану, яким, як зазначалося вище, у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Доводи та заперечення відповідача за первісним позовом щодо тієї обставини, що ним від позивача за первісним позовом не отримано будь-яких грошових коштів, крім того що він перебував у пригніченому психологічному стані та під моральним тиском позивача за первісним позовом, відповідачем за первісним позовом так і не було доведено, адже належних та допустимих доказів, які суд повинен врахувати виходячи із положень ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України, ним на протязі всього часу розгляду справи не було надано.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судом встановлена обґрунтованість та доведеність позовних вимог за первісним позовом, оскільки факт отримання грошей відповідачем за первісним позовом та порушення ним своїх зобовязань підтверджується належними та допустимими доказами. А отже, з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 підлягає стягненню сума заборгованості за борговою розпсикою в розмірі 60 000,00 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 15 558,90 грн. та інфляційні втрати в розмірі 77 636,46 грн за період прострочення з 06.07.2013 року до 23.02.2022 року.

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання боргової розписки недійсною, суд приходить до наступного.

В обгрунтування своїх заперечень проти вимог первісного позову, а також на підтвердження вимог зустрічного позову про визнання договору недійсним, сторона відповідача посилається на написання спірної боргової розписки від 05.04.2013 року під впливом погроз та психологічним тиском зі сторони ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання розписки від 05.04.2013 року недійсною, ОСОБА_2 посилається на вимоги статей 203, 215, 231 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Доводи ОСОБА_2 щодо застосування до нього з боку ОСОБА_1 психологічного насилля не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір, при цьому докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають положення статтей 77 і 78 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 належних та допустимих доказів написання вказаної розписки під психологічним тиском та погрозами не надав.

Відповідно до висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/115-21/2239-ПЧ від 17.03.2021 року, складеного за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи, рукописні записи, які починаються словами Расписка... і закінчуються словами ... ОСОБА_9 , у розписці ОСОБА_2 від 05.04.2013 виконані ОСОБА_2 . Ознак, які могли б свідчити про порушення звичного процесу письма (вплив збиваючих факторів штучного чи природного характеру) при виконанні рукописних записів, які починаються словами Расписка... і закінчуються словами ... ОСОБА_9 , у розписці ОСОБА_2 від 05.04.2013, не виявлено.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні не встановлено та в матеріалах справи відсутні переконливі дані про те, що відповідач за зустрічними вимогами вчинив неправомірні дії, які б здійснили безпосередній вплив на формування волі ОСОБА_2 на укладення договору та написання боргової розписки.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсним з підстав, передбачених статтею 231 ЦК України.

Суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час звернення до суду позивачем за первісним позовом, ОСОБА_1 , був сплачений судовий збір за пред`явлення позовної заяви в сумі 600,00 грн., а тому він підлягає до стягнення з відповідача за первісним позовом, ОСОБА_2 .

У зв`язку з відмовою позивачу за зустрічним позовом у задоволенні зустрічних позовних вимог, судові витрати, понесені останнім, залишаються за ним.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 153 195,36 грн., з яких: 60 000,00 грн. - сума основного боргу; 77 636,46 грн. - сума індексу інфляції за час прострочення з 06.07.2013 року до 23.02.2022 року; 15 558,90 грн. - три проценти річних від простроченої суми з 06.07.2013 року до 23.02.2022 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 600,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 23.11.2023 р.

Суддя Я.А. Чернявська