ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/587/23 Справа № 185/8394/21 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Максюти Ж.І.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2022 року

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ЗАТ «Агробанк», 09 листопада 2004 року був укладений Кредитний договір № 13/11-04/в, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 16800.00 доларів США строком до 08 листопада 2019 року зі сплатою 16,0% річних.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши Позичальнику кредитні кошти на загальну суму 16800,00 доларів США.

09 листопада 2004 року між ЗАТ «АГРОБАНК» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір №13/11-04/в/1, у відповідності до п. 1.1 якого, Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , з метою повного виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором №13/11-04/в, укладеним Позичальником з Іпотекодержателем 09 листопада 2004 року.

З метою забезпечення належного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, Банк та ОСОБА_1 уклали Договір поруки № 13/11-04/в/2 від 09 листопада 2004 року.

04 вересня 2020 року між ПАТ «Платинум банк» та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено Договір №401 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В. 04 вересня 2020 року, за реєстровим №2172, відповідно до якого ПАТ «Платинум банк» відступило ТОВ «Вердикт капітал», а ТОВ «Вердикт капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №13/11-04/в від 09 листопада 2004 року та Договором поруки № 13/11-04/в/2 від 09 листопада 2004 року.

Таким чином, ТОВ «Вердикт капітал» наділено правом грошової вимоги до Відповідачів, а ПАТ «Платинум банк» втратив такі права.

За період користування кредитними коштами, Позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість Позичальника за Кредитним договором в повному обсязі не погашена.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору станом на 10 вересня 2021 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 12327,34 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 6113,20 дол. США, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 6214,14 дол. США.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2022 року позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за Кредитним договором №13/11-04/в від 09 листопада 2004 року у розмірі 6664,39 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 1333.51 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 1333.51 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 10000.00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 10000.00 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення вимог банку про стягнення непогашеної заборгованості за кредитним договором позичальника, внаслідок невиконанням позичальником вимог банку про погашення заборгованості у повному обсязі, та обов`язку поручителя нести солідарну майнову відповідальність перед Банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та норм процесуального права, просила скасувати рішення суду в частині солідарного стягнення заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням та порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи, та не врахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Судом не було прийнято до уваги, що в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припинилася до усіх щомісячних зобов`язань в період до 05 жовтня 2018 року включно, та через закінчення строку дії та припинення кредитного договору, такі зобов`язання в період з 09 листопада 2019 року по 05 жовтня 2021 року відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «Вердикт Капітал» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ЗАТ «Агробанк» 09 листопада 2004 року був укладений кредитний договір № 13/11-04/в, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 16800.00 доларів США строком до 08 листопада 2019 року зі сплатою 16,0% річних.

За умовами кредитного договору, банк зобов`язувався надати позичальнику кредит на умовах та в порядку, визначеному кредитним договором, а позичальник в свою чергу зобов`язувався здійснювати сплату грошових коштів шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з метою погашення заборгованості за виданим кредитом та нарахованими процентами (п.4 Кредитного договору).

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 16800,00 доларів США.

09 листопада 2004 року між ЗАТ «АГРОБАНК» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №13/11-04/в/1, у відповідності до п. 1.1 якого, іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , з метою повного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №13/11-04/в, укладеним позичальником з іпотекодержателем 09 листопада 2004 року.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, Банк та ОСОБА_1 уклали договір поруки № 13/11-04/в/2 від 09 листопада 2004 року.

За умовами вказаних договорів, поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом.

04 вересня 2020 року між ПАТ «Платинум банк» та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено договір №401 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В. 04 вересня 2020 року, за реєстровим №2172, відповідно до якого ПАТ «Платинум банк» відступило ТОВ «Вердикт капітал», а ТОВ «Вердикт капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту №13/11-04/в від 09 листопада 2004 року та договором поруки № 13/11-04/в/2 від 09 листопада 2004 року.

Таким чином, ТОВ «Вердикт капітал» наділено правом грошової вимоги до Відповідачів, а ПАТ «Платинум банк» втратив такі права.

Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані від позивача кредитні кошти на підставі Кредитного договору № 13/11-04/в від 09 листопада 2004 року.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов кредитного договору станом на 10 вересня 2021 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 12327,34 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 6113,20 дол. США, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 6214,14 дол. США.

Встановивши істотне порушення умов договору з боку відповідачів та наявність заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та покладення обов`язку зі сплати в солідарному порядку загального розміру заборгованості, який становить 6664,39 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10 вересня 2021 року становить 178115,15 грн., та складається із заборгованості за тілом кредиту та нарахованих трьох відсотків річних на вказану суму, тобто 6113,20 доларів США за період із 10 вересня 2018 року по 10 вересня 2021 року і складає 551,19 доларів США.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак погодитись з таким висновком суду не можна, з огляду на наступне.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У розумінні положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно положень ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

За умовами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст.611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За ст. 625 ЦК України, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява була подана до суду першої інстанції 13 жовтня 2021 року, за умовами кредитного договору, кредит видано строком з 09 листопада 2004 року по 08 листопада 2019 року та з оплатою 16% річних.

При цьому, відповідач зобов`язався погасити заборгованість по наданому кредиту у відповідності до додатку №1, який є невід`ємною частиною кредитного договору, та передбачає його виконання частинами, щомісячними окремими платежами за графіком, в період з грудня 2004 року по листопад 2019 року.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

А відтак, перебіг позовної давності та строків фінансової поруки стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя.

Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

З огляду на зміст вищевказаних статей, можна вважати, що порука ОСОБА_1 припинилася до усіх чергових (щомісячних) зобов`язань в період до 05 жовтня 2018 року включно, а щодо зобов`язань ОСОБА_2 пропущений строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у зазначеній частині позовних вимог (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Разом з тим, позивач просив стягнути з боржників 3% річних на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 10 вересня 2018 року по 10 вересня 2021 року у розмірі 551,19 доларів США, розраховані виходячи з суми заборгованості за тілом у розмірі 6113,20 доларів США.

Проте, слід звернути увагу, що до моменту закінчення строку дії кредитного договору, тобто до 08 листопада 2019 року, можливе нарахування процентів встановлених кредитним договором як плати, відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після закінчення строку дії кредитного договору, можливе нарахування 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Це обумовлене тим, що існує два різних значення терміну "користування чужими грошовими коштами". Перше значення - це отримання боржником можливості правомірно платити кредитору борг протягом визначеного часу. Правомірне користування чужими грошовими коштами може передбачати виплату процентів, розмір яких визначено законом або договором за правилами ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Друге значення це прострочка грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, однак неправомірно не платить їх. Наслідком неправомірного користування чужими коштами, тобто прострочки виконання грошового зобов`язання (як договірного так і недоговірного), є нарахування процентів річних у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» неправомірно нарахував, а суд першої інстанції безпідставно вирішив стягнути з відповідачів 3% річних в період строку дії кредитного договору, з 10 вересня 2018 року по 08 листопада 2019 року, оскільки в цей період часу діє встановлена договором процентна ставка. В іншій частині нарахованої суми, також має місце безпідставність нарахування та стягнення внаслідок застосування позовної давності та припинення поруки до чергових (щомісячних) платежів, а тому 3% річних необхідно нарахувати на суму 1362,00 доларів США за період з 09 листопада 2019 року по 10 вересня 2021 року. Розрахунок такого нарахування відбувається за формулою: [Сума боргу] > [Процентна ставка (%)] / 100% > [Кількість днів] / [Кількість днів у році], тобто 1362,00 доларів США х 3% / 100% х 672/365=75,11 доларів США.

Такі правові висновки узгоджуються з висновками викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що оскільки до стягнення за позовною заявою підлягає сума в розмірі 1437,11 доларів США, заявлені до стягнення та стягнуті судом першої інстанції судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг й не відповідають критерію розумності таких витрат, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04, а також у рішенні від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії", заява №58442/00, зроблено наступні висновки щодо стягнення судових витрат. Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодуванню підлягають лише ті витрати, які мають розумний розмір.

Такі правові висновки узгоджуються з висновками викладеними у правових позиціях Верховного Суду, зокрема у Постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження No 14-382цс19), Постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15-ц, Постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №753/15683/15.

Таким чином, розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову та предмету спору, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, складності справи, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому варто зазначити, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було взято до уваги ані наведені норми законодавства, ані практика Верховного Суду в аналогічних правовідносинах та судових спорах.

Відповідно ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України закріплено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та помилково дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про відсутність у матеріалах справи належних, допустимих, достовірних та достатніх у розумінні положень ст.ст. 77-80 ЦПК України доказів, на підтвердження заявлених вимог, оскільки заявлені вимоги про солідарне стягнення заборгованості у визначеному розмірі не знайшли своє підтвердження у ході апеляційного перегляду, у зв`язку з чим не можуть вважатися такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості у солідарному порядку, та ухвалення нового рішення в цій частині, яким стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за Кредитним договором №13/11-04/в від 09 листопада 2004 року у розмірі 1362 доларів США та 3 % річних у розмірі 75,11 доларів США, та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3427,13 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2022 року скасувати в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості за Кредитним договором №13/11-04/в від 09 листопада 2004 року у розмірі 5227,28 доларів США, стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» понесених витрат на правову допомогу у розмірі 10000 гривень та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість за Кредитним договором №13/11-04/в від 09 листопада 2004 року у розмірі 1362 доларів США та 3 % річних у розмірі 75,11 доларів США, стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3427,13 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Ж.І. Максюта