П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2023 року м. Київ

Справа № 757/18580/22

Провадження: № 22-ц/824/12378/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дубового Артема Михайловича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Печерського районного м. Києва від 29 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

у с т а н о в и в:

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що наказом (розпорядженням) № 681/ос від 03.09.2019 філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» вона була переведена з посади провідного бухгалтера на посаду менеджера відділу казначейства.

21.02.2022 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про звільнення за угодою сторін з 09.03.2022 року з виплатою одноразової грошової допомоги.

03.03.2022 позивач звернулася до в.о. директора філії «Пасажирська компанія» «Укрзалізниця» О. Перцовського із заявою про відкликання її заяви про звільнення за угодою сторін від 21.02.2022., у зв`язку з небажанням відповідача виплачувати одноразову грошову допомогу.

За викладених обставин, просила суд визнати незаконним, протиправним та скасувати наказ про звільнення № 137/ос від 1.03.2022р., поновити її на посаді менеджера відділу казначейства, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного м. Києва від 29 травня 2023 року в задоволенні позову відмолено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Дубовий А.М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції було невірно встановлено фактичні обставини справи щодо порядку звільнення позивача із займаної посади. Зокрема, суд не звернув уваги на те, що відповідач не повідомив позивача про прийняття пропозиції щодо припинення трудового договору та вжив заходів щодо вчинення юридично значимої дії у вигляді сплати грошової суми, яка б могла свідчити про прийняття такої пропозиції. З огляду на те, що ОСОБА_1 не було відомо про те, що її пропозиція про припинення трудового договору була прийнята, вона відкликала свою заяву. Окрім того, відмітив, що у ОСОБА_3 не було повноважень на підписання та видання наказу про звільнення позивача, а сам наказ не містить розпорядження про звільнення та визначеної дати звільнення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сіткевич Є.П. в інтересах АТ «Українська залізниця» зазначив, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення із посиланням на сталу судову практику в релевантних правовідносинах. Посилання на необхідність повідомлення роботодавцем щодо прийняття пропозиції працівника про припинення трудового договору відхиляє, оскільки вказане не передбачено чинним законодавством. Зауважив, що виплата ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є правом, а не обов`язком відповідача, а тому відсутність такої виплати на час звільнення не свідчить про порушення законодавства.

Також відмітив, що наказ про звільнення містить необхідні реквізити та відповідає вимогам законодавства, зокрема, містить дату складання та дату звільнення працівника, наказ підписано заступником директора з управління персоналом філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_3., на яку покладено обов`язки щодо прийняття рішень з кадрових питань.

Адвокат Дубовий А.М. в інтересах ОСОБА_1 , який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Адвокат Сіткевич Є.П. в інтересах АТ «Українська залізниця» заперечив проти апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 згідно наказу (розпорядження) № 681 /ос від 03.09.2019 була переведена з посади провідного бухгалтера на посаду менеджера відділу казначейства філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця».

21 лютого 2022 року ОСОБА_1 подано заяву про звільнення за угодою сторін з 9.03.2022 з виплатою одноразової грошової допомоги в розмірі не більше чотирьох посадових окладів згідно п.8.9 Положення про оплату праці працівників AT «Укрзалізниця, затвердженого протокольним рішенням засідання правління AT «Укрзалізниця» від 21.12.2021 № Ц-56/143

Наказом № 137/ос від 1.03.2022р. позивачку було звільнено з займаної посади в порядку п.1 ст.36 КЗпПУ з 9.03.2022р.

03 березня 2022 року ОСОБА_1 звернулась із заявою на ім`я в.о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ«Укрзалізниця» О. Перцовського щодо недійсності її заяви про звільнення за угодою сторін від 21.02.2022.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не було допущено порушень трудового законодавства під час звільнення позивачки, з огляду на існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Тобто, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.

Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 09 березня 2022 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) вказано, що:

«розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). Підстави відступити від цих висновків судом не встановлено.»

У справі, що переглядається, встановлено, що між сторонами існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою, що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 21 лютого 2022 року.

Наказ про звільнення було видано 01 березня 2022 року, тобто, до моменту подачі 03 березня 2022 року ОСОБА_1 заяви про визнання її попередньої заяви від 21 лютого 2022 року недійсною.

Отже, колегія суддів доходить висновку про доведеність факту існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, висновок суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог КЗпП України, є обґрунтованим.

В ході перегляду справи було встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було наявне відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, при цьому, наступна зміна власного рішення позивачки не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну), тим більше, що така зміна рішення позивачки відбулась після видачі наказу про звільнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні за угодою сторін, що вплинуло на її рішення про відкликання заяви про звільнення, колегія суддів вважає неприйнятними. Суд першої інстанції правильно виходив з того, що виплата такої допомоги є правом, а не обов`язком роботодавця, така допомога виплачується або не виплачується при розірванні трудового договору саме за угодою сторін, а тому відсутність виплати не може вказувати на порушення трудового законодавства.

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_3 не мала повноважень на підписання наказу від 01.03.2022 № 137/ос не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до наказу філії «Пасажирська компанія» від 24.02.2022 «16/ од «Про деякі питання підписання кадрових документів в апараті управління філії «Пасажирська компанія» AT «Укрзалізниця» на період дії воєнного стану, обов`язки щодо прийняття рішень та підписання документів з кадрових питань (накази про призначення та звільнення, листи, довідки тощо) покладено на заступника директора філії з управління персоналом ОСОБА_3.

Твердження позивача про те, що наказ про звільнення є правочином, який у відповідності до Статуту АТ «Укрзалізниця» повинен скріплюватись двома підписами є безпідставними, оскільки наказ про звільнення є розпорядчим документом, який підписується відповідальною на те особою.

Варто зазначити, що наказ про припинення трудового договору від 01 березня 2022 року містить всі необхідні реквізити, зокрема, дату звільнення, причини та підставу звільнення, а тому доводи скаржника в цій частині також не заслуговують на увагу.

Отже, АТ «Українська залізниця» дотрималось порядку припинення трудового договору за угодою сторін, обставин, які б вказували на порушення трудового законодавства по відношенню до ОСОБА_1 судом встановлено не було.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

При цьому, колегія суддів ураховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Дубового Артема Михайловича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02 листопада 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова