Номер провадження 2/754/4189/23
Справа №754/9319/23
РІШЕННЯ

Іменем України

13 листопада 2023 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Париста А.С.

за відсутності сторін

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

11 липня 2023 року до Деснянського районного суду міста Києва звернувся позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 про стягнення коштів. Ціна позову - 203972,72 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.06.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США. У зв`язку з отриманням від Позивача коштів Відповідач видав власноруч написану розписку, яка підтверджує передання йому Позивачем вказаної грошової суми. В розписці Відповідач зазначив, що ним отримані від Позивача грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, а також, що Відповідач зобов`язується до 10.06.2019 підписати договір позики та передати Позивачу в заставу майно, яке належить Відповідачу. Обов`язок підписати договір позики та застави Відповідач взяв на себе для належного оформлення Позивачем і Відповідачем правовідносин позики на суму 10000 доларів США, які Відповідач отримав від Позивача 03.06.2019. Грошові кошти, зі слів Відповідача, були необхідні йому терміново на лікування дитини, а укласти договір застави в день отримання коштів Відповідач не міг, оскільки майно, яке він мав намір передати в заставу, на той момент було обтяжене. У зв`язку з цим Позивач погодився позичити грошові кошти Відповідачу до належного оформлення правовідносин позики під умовою, що протягом тижня вони укладуть необхідні договори, зокрема договір позики, в якому буде визначено в тому числі обов`язок Відповідача повернути отримані від Позивача 10000 доларів США і строк їх повернення. Станом на дату, визначену розпискою, Відповідачем не підписано договір позики з Позивачем та не передано останньому в заставу майно, яке належить Відповідачу. 28.10.2021 Позивач направив вимогу - претензію від 27.10.2021, в якій вказав на невиконання Відповідачем зобов`язання укласти відповідні договори та виклав вимогу в семиденний строк з дня отримання вимоги-претензії повернути Позивачу грошові кошти шляхом їх перерахування на рахунок Позивача в розмірі, еквівалентному 10000 доларів США за середнім курсом, встановленим комерційними банками України. Станом на дату подання цього позову грошові кошти Відповідач Позивачу не повернув. Оскільки правовідносини позики, або будь-які інші правовідносини між Позивачем і Відповідачем не були оформлені, грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США Відповідач зберігає без достатньої правової підстави. В січні 2023 позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. 09.05.2023 судом ухвалено рішення у справі №754/1002/23, яким позивачу було відмовлено в задоволені позову у зв`язку з тим, що спосіб захисту прав, який обрав позивач, не відповідає змісту його порушеного права. Також, судом у вказаній справі встановлено, що про існування між позивачем і відповідачем саме боргового зобов`язання щодо повернення коштів, розписка не свідчить. При цьому, як зазначено в рішенні, матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача і невиконання відповідачем обов`язок підписати з позивачем договір позики і передати в заставу майно. Оскільки наміром Позивача було надати грошові кошти Відповідачу в позику, а Відповідач грошові кошти від Позивача отримав, проте договір позики з Позивачем так і не уклав і гроші не повернув, таким чином безпідставно збагатившись за рахунок Позивача, то в даному випадку є доцільним застосувати норми ст..1212 Цивільного кодексу України. За курсом Національного банку України станом на 27.06.2023 вартість 1 долару США становить 36,5686 грн. Таким чином, еквівалент 10000 доларів США за курсом Національного банку України станом на 27.06.2023 у гривні становить 365686 грн. Отже відповідач повинен повернути Позивачу грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США та сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 203972,72 грн. Розмір судових витрат, які поніс Позивач у зв`язку із розглядом справи, становить 8544,88 грн.

Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 10000 доларів США та проценти за користування ними в розмірі 203972,72 грн. Та судовий збір в розмірі 8544,88 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2023 року відкрито провадження в справі. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання по справі.

Позивач подав до суду заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, вимоги позову підтримав в повному обсязі. До судового розгляду не з`явився.

Відповідач до судового розгляду не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином за адресою реєстрації, причини неявки суду не повідомляв.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 03 червня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США.

Факт укладання такої угоди підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 03 червня 2019 року.

З вказаної розписки вбачається, що відповідач зобов`язується до 10 червня 2019 року підписати договір позики та передати позивачу в заставу майно, яке відповідачу належить.

Станом на дату подання цього позову відповідачем не підписано договір позики з позивачем та не передано останньому в заставу майно, яке належить відповідачу.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

28 жовтня 2021 року позивач направив відповідачу вимогу-претензію від 27 жовтня 2021 року, в якій вказав на невиконання відповідачем зобов`язання укласти відповідні договори та виклав вимогу в семиденний строк з дня отримання вимоги - претензії повернути Позивачу грошові кошти шляхом їх перерахування на рахунок позивача в розмірі, еквівалентному 10 000 доларів США за середнім курсом, встановленим комерційним банком України.

Грошові кошти станом на час звернення до суду позивачу не провернуті.

Так, у відповідності до вимог ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такі висновки викладені у постанові Верховного суду України у справі № 6-100цс15 від 03.06.2015 року, постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, постанові ВС від 25.03.2020 у справі № 537/4259/15-ц.

Верховний Суд вказує, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений раніше у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 року у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 року у справі № 904/2444/18, у постанові № 495/2442/16-ц від 14.04.2020 року, у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц.

А якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03.06.2016 року у справі №6-100цс15.

Згідно ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Ст.625 ЦК України визначено розмір відсотків у вигляді 3% річних.

З урахуванням викладеного, єдиним способом захисту прав позивача у наведеній ситуації є стягнення

За курсом Національного банку України станом на 27.06.2023 року еквівалент 10 000 доларів США у в національній валюті України - гривні - станом на 27.06.2023 року вартість 1 долару США становить 36,5686 грн., що становить 365 686 грн., як безпідставно одержаних коштів та 203 972,72 грн. проценти за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст.533 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).

Позивач у своєму позові просить стягнути 10 000 доларів США та сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 203972,72 грн.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, наданих учасниками справи.

Як вбачається з наданої до суду розписки, складеної 03 червня 2019 року відповідачем було отримано від позивача 10 000 доларів США в рахунок зобов`язання до 10 червня 2019 року підписання договору позики та передати позивачу в заставу майно, яке відповідачу належить.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що надана до суду розписка не є укладеним договором позики за своєю правовою природою, проте є підтвердженням суми безпідставно отриманих від позивача коштів відповідачем ОСОБА_2 .

Згідно з частинами першою та другою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вищенаведене також узгоджується з висновками Великої Палата Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц від 16.05.2018.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Таким чином, при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Але, позивач в своєму позові просить стягнути суму в гривнях, розраховану на день звернення з позовом, а тому суд розглядає справу в межах позовних вимог.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 03.06.2019 року безпідставно отримано кошти в сумі 10 000 доларів США, що підлягають стягненню на користь позивача, за ст. 1212 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані суду докази та даючи їм правову оцінку, встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення безпідставно отриманих грошей за розпискою від 03.06.2019 року в сумі 10 000 доларів США, 3% річних в сумі за період користування грошима обраховано виходячи з кількості днів прострочення - 3 % за 4 роки 5 міс. = 0,25 % за місяць, (53 місяця х 0,25 = 13,25%) що дорівнює 1 325 доларів США та за курсом НБУ станом на день винесення рішення вартість 1 долару США становить 36,1394 грн. (1325х36,13) що дорівнює 47 872,25 грн. підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 544 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 141, 223, 258, 263, 265, 280 ЦПК України, ст.ст. 202, 204, 525, 526, 536,625,1212, 1214 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )безпідставно отриманні кошти в розмірі 10 000 доларів США та проценти за користування ними в розмірі 47 872 гривні 25 копійок та судовий збір в розмірі 8 544 гривні 88 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя: