Справа № 242/6347/21
Провадження № 2/242/643/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши цивільну справу за позовом Покровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до Селидівської міської ради Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Селидівська міська військова адміністрація у Покровському районі Донецької області, ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Покровського районного нотаріального округу Донецької області Климова Оксана Володимирівна, про визнання незаконним рішення Селидівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває зазначена цивільна справа.

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що за результатами вивчення стану законності при розпорядженні земельним ділянками на території Селидівської міської ради було встановлено, що на засіданні дванадцятої чергової сесії Селидівської міської ради VIII скликання 20.09.2021 р. було прийнято рішення № 8/12-367 «Про продаж земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 ». Розглянувши заяву ОСОБА_1 . Селидівська міська рада своїм рішенням: затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під розміщення та обслуговування торгівельного павільйону закусочної з літнім майданчиком та ганками за адресою: АДРЕСА_1 ; затвердила акт комісії по визначенню ціни продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 15.09.2021 р.; затвердила ціну продажу земельної ділянки, яка становить 174022,16 грн. (в перерахунку на один квадратний метр площі земельної ділянки становить 259,73 грн.); вирішила продати ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0670 га з кадастровим № :03:004:0310, під розміщення та обслуговування торгівельного павільйону закусочної з літнім майданчиком та ганками по АДРЕСА_1 із земель житлової та громадської забудови комунальної власності Селидівської міської ради (код КВЦП 03.07). Також, вказаним рішенням передбачено, що ОСОБА_1 повинна з дати прийняття рішення про продаж у місячний термін: сплатити зазначену вартість земельної ділянки у сумі 174022, 16 грн.; нотаріально укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки з Селидівською міською радою; здійснити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку згідно з чинним законодавством. У подальшому, 30.09.2021 р. Селидівською міською радою в особі т.з.п. міського голови Сукова Р.М. з ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Климовою О.В., зареєстровано у реєстрі за № 1004. 30.09.2021 р. було також зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку (запис про право власності № 44248186).

Вищевказане рішення, на думку позивача, підлягає скасуванню, договір купівлі-продажу визнанню недійсним, державна реєстрація права власності скасуванню, а земельна ділянка поверненню, виходячи з наступного.

Відповідно до Генерального плану м.Селидове, затвердженого рішенням Селидівської міської ради № 7/31-972 від 25.04.2018 р., спірна земельна ділянка № :03:004:0310 площею 0,0670 га в АДРЕСА_1 .

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також технічної документації із землеустрою (схеми розташування) вказана земельна ділянка площею 0,0670 га, в тому числі: 0,0095 га під капітальною одноповерховою забудовою; 0,0073 га під зеленими насадженнями; 0,0502 га під проїздами/проходами та площадками, відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

На спірній земельній ділянці розташований об`єкт нерухомості торгівельний павільйон закусочної злітнім майданчиком та ганками, який належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2019 р.

Законом передбачено заборону продажу землі, що відноситься до земель загального користування, зокрема парків, у приватну власність.

Таким чином, зазначена земельна ділянка знаходиться у загальному користуванні у міському парку відпочинку, в тому числі, під проїздами/проходами, та не може передаватися у приватну власність, у зв`язку з чим Селидівська міська рада в порушення вимог ч.4 ст.83 ЗК України прийняла рішення № 8/12-367 від 20.09.2021 р., яке суперечить актам цивільного законодавства і порушує інтереси держави, а тому є незаконним і підлягає скасуванню.

З огляду на те, що рішення щодо продажу ОСОБА_1 земельної ділянки є незаконним і воно слугувало підставою для подальшого укладання договору купівлі-продажу та здійснення державної реєстрації права власності, то договір підлягає визнанню недійсним, а запис про державну реєстрацію права власності скасуванню, а земельна ділянка підлягає поверненню.

Повернення земельної ділянки становить «суспільний» «публічний» інтерес, оскільки є задоволенням суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання додержання законності передання земельної ділянки комунальної власності у приватну, яке проведено всупереч забороні, встановленої п.а ч.4 ст.83 ЗК України, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю українського народу. «Суспільний» «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновлення становища, що існувало до порушення права власності українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дальгіс Л.О., надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що на час прийняття рішення Селидівською міською радою від 20.09.2021 р. № 8/12-367 про продаж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :03:004:0310, та на час засвідчення нотаріусом 30.09.2021 р. договору купівлі-продажу, категорія земель з яких була виділена в натурі та надалі продана, була та є на теперішній час: землі житлової та громадської забудови. Посилання позивача на те що дана земельна ділянка була виділена за рахунок земель парку не відповідає дійсності, так як вона була виділена за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови Селидівської міської ради, та ці землі по теперішній час не є сформованими відповідно до положень земельного законодавства та їм не присвоєно кадастровий номер, не визначені межі, не віднесені до певної категорії земель і відповідно не розроблено технічну документацію, з якої би вбачалось, що саме ці землі є парком. Генеральний план населеного пункту є видом містобудівної документації, яка призначена лише для обґрунтування довгострокової стратегії, а тому посилання прокуратури на генеральний план, як на доказ того що спірну земельну ділянку було виділено та продано за рахунок земель « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є необґрунтованим, оскільки як вже було зазначено вище генеральним планом лише висловлено намір створення парку, а не фактичне його створення, що підтверджується відсутністю сформованої відповідно до положень земельного законодавства земельної ділянки «Парку», не розроблено технічну документацію, з якої би вбачалось, що саме ці землі є парком, а саме не визначено межи, не присвоєно кадастровий номер, не віднесені до певної категорії земель, та не взято «Парк» на баланс міської ради. Також, хочу звернути увагу суду на те, що з числа зазначених земель (начебто Парку) виділено та передано у власність ще дві земельні ділянки, але у зв`язку із тим, що прокуратурою не подано до суду аналогічних позовів можливо дійти до висновку, що прокуратура не вважає, що ці землі відносяться до земель «Парку». Просила відмовити у задоволені позовних вимог.

Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що Селидівська міська рада 25.04.2018, розглянувши матеріали містобудівної документації «Генеральний план м. Селидове Донецької області», розробленого ТОВ «Прогрес-цивільгіроект» з метою забезпечення планомірного, економічного, обґрунтованого і комплексного розвитку міста, підвищення рівня благоустрою та створення сприятливих умов життєдіяльності населення, рішенням №7/31-972 затвердила містобудівну документацію «Генеральний план м. Селидове Донецької області». Згідно п.2 ч.І ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначав принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обгрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту (ч.І ст. 17 вказаного Закону). Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується з інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів (ч.З ст. 17 вказаного Закону). Крім того, згідно п. 18 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі затвердження у встановленому цим Законом порядку генерального плану населеного пункту не розробляються: схема землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці на територію відповідного населеного пункту; проект землеустрою щодо впорядкування території відповідного населеного пункту; плани земельно-господарського устрою території відповідного населеного пункту; проекти землеустрою щодо впорядкування територій для містобудівних потреб (для територій, на які затверджено детальні плани території, або для яких генеральний план населеного пункту містить планувальні рішення детальних планів територій); проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, ісгорико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів (щодо обмежень у використанні земель, відомості про які підлягають внесенню до Державного земельного кадастру на підставі цього генерального плану населеного пункту). Так, відповідно до Генерального плану м. Селидове, затвердженого рішенням Селидівської міської ради №7/31-972 від 25.04.2018, спірна земельна ділянка №:03:004:0310 площею 0,0670 га в АДРЕСА_1 , розташована в Парку відпочинку м.Селидове (експлікація 2.10). Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме, а також технічної документації із землеустрою (схеми розташування земельної ділянки) вказана земельна ділянка №:03:004:0310 площею 0,0670 га, в томіу числі 0,0095 га - під капітальною одноповерховою забудовою; 0,0073 га під зеленими насадженнями; 0,0502 га - під проїздами, проходами та площадками, відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Водночас, пунктом «а» ч.4 ст.83 Земельного кодексу України встановлено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Тобто, пунктом «а» ч.4 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено заборону продажу землі, що відноситься до земель загального користування, зокрема, парки, проїзди у приватну власність з метою захисту права територіальної громади вільно реалізовувати своє право власності на неї. Нормами Земельного кодексу України взагалі не передбачена можливість передання у приватну власність земельної ділянки у межах парку. Крім того, пунктом «г» ч. 5 ст. 128 ЗК України передбачено, що підставою для відмови в продажу земельної ділянки є, зокрема, встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність. Отже, земельна ділянка №:03:004:0310 площею 0,0670 га в АДРЕСА_1 , знаходиться в загальному користуванні - у міському парку відпочинку, в тому числі, під проїздами (проходами) та не може передаватися у приватну власність, у зв`язку з чим Селидівська міська рада з порушення вимог ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України, а також не взявши до уваги містобудівну документацію «Генеральний план м. Селидове Донецької області», прийняла рішення №8/12-367 від 20.09.2021. Крім того, зазначаю, що з даного питання до Офісу Генерального прокурора надходили звернення від народного депутата України ОСОБА_2 і, який, посилаючись на неодноразові звернення депутатів Селидівської міської ради (які в свою чергу, є . представниками інтересів територіальної громади міста/громади), вказав на протиправні дії міської ради з приводу продажу земельної ділянки, яка розташована на території міського парку відпочинку, громадянці ОСОБА_1 . З приводу зазначення представником відповідача у відзиві щодо фактів виділення та передачі з числа вказаних земель (парку) у власність ще двох земельних ділянок, то це не стосується предмету позову та даної цивільної справи. Просив задовольнити позовні вимоги.

Заяви та клопотання сторін.

03.02.2023 р. надано заяву про усунення недоліків згідно ухвали від 23.01.2023 р.

17.03.2023 р. надано заяву про відкладення розгляду та розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін для надання пояснень у справі, оскільки розгляд справи становить значний суспільний інтерес.

Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин (за клопотанням позивача розгляд справи було відкладено 17.03.2023 р., 19.04.2023 р.).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

На момент звернення до суду із даним позовом розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2481 грн., тобто, ціна позову не перевищує зазначеного розміру, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, на думку суду, не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Позивачем порушено строк звернення із даним клопотанням, відповідної заяви про поновлення такого строку суду не надано, а тому клопотання є необгрунтованим та задоволеню не підлягає.

Так само не підлягає задоволенню клопотання відповідача ОСОБА_1 від 06.10.2023 р. про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

У зв`язку з вищевикладеним н підлягає задоволенню клопотання представника позивача від 09.11 2023 р. про розгляд справи у режимі відеоконференції.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 11.01.2022 р. було відмовлено у відкритті провадження по справі, яка була оскаржена позивачем шляхом надіслання апеляційної скарги, отриманої апеляційним судом 31.01.2022 р.

07.02.2022 р. ухвалою Дніпровського апеляційного суду було витребувано матеріали справи.

Ухвалою від 07.11.2022 р. відкрито провадження.

Ухвалою від 15.11.2022 р. призначено розгляд апеляційної скарги.

30.11.2022 р. Дніпровським апеляційним судом ухвалено постанову, якою ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 11.01.2022 р. було скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 06.01.2023 р. зроблено запит щодо уточнення місця реєстрації відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою від 23.01.2023 р. позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 06.02.2023 р. відкрито провадження по справі. Розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами.

15.05.2023 р. по справі було ухвалене заочне рішення, яке було скасовано 21.09.2023 р. за заявою відповідача ОСОБА_1 .

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що подана позовна заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав.

20.09.2021 р. Селидівською міською радою було прийнято рішення № 8/12-367 «Про продаж земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 ».

Даним рішенням було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під розміщення та обслуговування торгівельного павільйону закусочної з літнім майданчиком та ганками за адресою: АДРЕСА_1 ; затверджено акт комісії по визначенню ціни продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 15.09.2021 р.; затверджено ціну продажу земельної ділянки, яка становить 174022,16 грн. (в перерахунку на один квадратний метр площі земельної ділянки становить 259,73 грн.); вирішено продати ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0670 га з кадастровим № :03:004:0310, під розміщення та обслуговування торгівельного павільйону закусочної з літнім майданчиком та ганками по АДРЕСА_1 із земель житлової та громадської забудови комунальної власності Селидівської міської ради (код КВЦП 03.07).

30.09.2021 р. Селидівською міською радою в особі т.з.п. міського голови Сукова Р.М. з ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Климовою О.В., зареєстровано у реєстрі за № 1004. 30.09.2021 р. було також зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку (запис про право власності № 44248186).

Згідно інформації, наданої на адвокатський запит, від 04.10.2023 р. технічна документація на земельну ділянку (де розташовано зелені насадження загального користування по АДРЕСА_1 , з якої було виділено в натурі земельну ділянку площею 0,0670 га з кадастровим номером :03:004:0310, на час прийняття рішення Селидівською міською радою від 20.09.2021 р. № 8/12-367 «Про продаж земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 » не булла розроблена, у зв`язку з чим її межі н визначені та не затверджені, а отже, й відсутній кадасровий номер такої ділянки.

Відповідно до Генерального плану м.Селидове, затвердженого рішенням Селидівської міської ради № 7/31-972 від 25.04.2018 р., спірна земельна ділянка № :03:004:0310 площею 0,0670 га в АДРЕСА_1 .

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також технічної документації із землеустрою (схеми розташування) вказана земельна ділянка площею 0,0670 га, в тому числі: 0,0095 га під капітальною одноповерховою забудовою; 0,0073 га під зеленими насадженнями; 0,0502 га під проїздами/проходами та площадками, відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

На спірній земельній ділянці розташований об`єкт нерухомості торгівельний павільйон закусочної злітнім майданчиком та ганками, який належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2019 р.

Зазначена земельна ділянка знаходиться у загальному користуванні у міському парку відпочинку, в тому числі, під проїздами/проходами, та не може передаватися у приватну власність, відповідно до вимог п.а ч.4 ст.83 ЗК України.

Таким чином, земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади міста. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки. Прокурор зазначав на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, позбавленої права власності на земельну ділянку, так і публічного, суспільного інтересу як інтересу державного.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною першою статті 14 Конституції України та частиною першою статті 1 Земельного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Отже, парк відноситься до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, та на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування.

ЗК України взагалі не передбачає та не передбачав можливість передання у приватну власність земельної ділянки у межах парку. Це обмеження було та залишається доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи ЦК України та ЗК України - передбачуваними для будь-якої особи.

На думку суду, передання у власність спірної земельної ділянки, розташованої та території міського парку суперечить як визначеним законом завданням цїєї земельної ділянки, так і законодавчим обмеженням на здійснення діяльності на відповідних землях. Тому за змістом наведених вище приписів, Селидівська міська рада Донецької області, і ОСОБА_1 знали чи повинні були знати про неможливість передання та отримання у приватну власність спірної земельної ділянки. Отже, втручання у право власника мирно володіти цією ділянкою здійснюється відповідно до закону.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок (пункти «а» і «б» статті 21 ЗК України).

З огляду на те, що спірна земельна ділянка не могла бути передана у приватну власність, оскільки для цього існували законодавчі перешкоди, про які сторони оспорюваного договору знали чи повинні були знати, поведінка обох його сторін не була добросовісною, а тому позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

При зверненні до суду із даним позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 9080,00 грн. за подання позовної заяви та у розмірі 2481,00 грн. за подання апеляційної скарги, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. (справа № 587/430/16-ц) наголошено, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки ВП ВС, викладені у постанові від 20.11.2018 р. у справі № 5023/10655/11, у постанові від 26.02.2019 р. у справі № 915/478/2018).

Вимогами чинного законодавства не передбачено право органів місцевого самоврядування скасовувати свої рішення, якщо на їх підставі виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009).

Прокурор звернувся до суду в інтересах ГУ Держгеокадастру у Донецькій області з огляду на рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. № 1-1/99, де під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах» потрібно розуміти «орган державної влади чи орган місцевого самоврядування», якому законом надані повноваження органу виконавчої влади.

Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Постанови КМУ № 15 від 14.01.2015 р. є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), який, в свою чергу, здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, зокрема, за дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади , органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття та реалізації права на землю тощо.

Відповідно до ст..28 ЗУ «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно ст..5,6 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» Державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний контроль за використанням та охороною земель також здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у межах повноважень, визначених законом, у разі прийняття відповідною радою рішення про здійснення такого контролю. Державний контроль за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. До повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належать, крім іншого: здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; звернення до суду з позовами про визнання недійсними угод, укладених із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок державної, комунальної власності.

Згідно ст..187, 188 ЗК України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. Державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Державний контроль за використанням та охороною земель в обсязі, визначеному законом, також здійснюється виконавчими органами сільських, селищних, міських рад. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад набувають установлених законом повноважень із здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у разі прийняття відповідною радою рішення про здійснення такого контролю.

Згідно ст..56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Згідно ст..23 ЗУ «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Покровською окружною прокуратурою було скеровано до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області лист з повідомленням про порушення вимог земельного законодавства та, водночас, з`ясуванням питання про вжиття заходів реагування шляхом звернення до суду із відповідною позовною заявою.

За результатами розгляду ГУ Держгеокадастру у Донецькій області наміру вжиття заходів щодо захисту інтересів держави в судовому порядку не спостерігалося.

Вказане було розцінено прокурором як бездіяльність уповноваженого органу, в даному випадку,а тому вбачаються виключні обставини для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом звернення до суду із даним позовом.

Пред`являючи позов в інтересах держави прокурором переслідується мета повернути державне майно спірну земельну ділянку, що розташована на території Селидівської міської ради до комунальної власності.

Звернення прокурора спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання додержання законності передачі земельної ділянки комунальної власності.

Згідно ст..13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Згідно ст..14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст..19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно ст..1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч.2 ст.4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до ст..83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Згідно п.а ч.4 ст.83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно ст..116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ст..122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ст..125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст..128 ЗК України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Підставою для відмови в продажу земельної ділянки, крім іншого, є встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність.

Згідно ст..153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно ст..321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст..324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності Українського народу відповідно до закону.

Згідно ст..328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно п.2 ч.1 ст.1, ч.1 ст.17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункт.

Згідно ст..2 зазначеного Закону планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, крім іншого : прогнозування розвитку територій; забезпечення раціонального розселення і визначення напрямів сталого розвитку територій; обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням; взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, транспортних, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об`єктів; встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності; розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; збереження, створення та відновлення рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих територій та об`єктів, ландшафтів, лісів, парків, скверів, окремих зелених насаджень.

Згідно ч.2 ст.5 Закону вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Згідно ч.1 ст.16 Закону планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно ст..17 Закону обов`язковою складовою генерального плану населеного пункту є план зонування території цього населеного пункту.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у встановлений строк (крім іншого) забезпечують розроблення проекту генерального плану населеного пункту з урахуванням обмежень у використанні земель, у тому числі обмежень використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.

Строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується.

До складу генерального плану населеного пункту обов`язково включаються планувальні рішення детальних планів територій (у тому числі формування земельних ділянок), на яких планується розміщення: за рахунок державного або місцевого бюджету: об`єктів соціальної інфраструктури (освіти, охорони здоров`я, культури, житлово-комунального господарства); об`єктів, передбачених Генеральною схемою планування території України та схемою планування області; об`єктів, для розташування яких відповідно до закону може здійснюватися примусове відчуження земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності (якщо розташування таких об`єктів передбачено генеральним планом населеного пункту); інших об`єктів, визначених замовником у завданні на проектування.

Після затвердження генерального плану населеного пункту відомості про такі земельні ділянки підлягають внесенню до Державного земельного кадастру.

Проектні рішення генерального плану населеного пункту повинні включати межі та правові режими всіх режимоутворюючих об`єктів та всіх обмежень у використанні земель (у тому числі обмежень у використанні земель у сфері забудови), встановлених до або під час розроблення проекту генерального плану (у тому числі межі та правові режими територій і об`єктів природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду, прибережних захисних смуг, водоохоронних зон, пляжних зон, інших охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель).

Згідно ст..18 Закону план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

Згідно ст..202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст..216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції України або Законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб у судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд

Прокурор як позивач заявив вимоги про визнання незаконним рішення Селидівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Таке відновлення може відбутися і у цій справі за заявленої вимоги про повернення територіальній громаді спірної земельної ділянки.

Повернення територіальній громаді спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки.

Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, яка раніше вже звертала увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти «а» і «б» частини першої статті 91, пункти «а» і «б» частини першої статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 127), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117)).

Таким чином, у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою у межах міського парку відпочинку є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами.

Користування приватною особою земельною ділянкою всупереч чинному законодавству може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації тощо. У цій справі з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини справи суд вважає, що немає невідповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у це право, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки територіальній громаді спрямований на задоволення соціальних потреб: у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права комунальної власності на цю ділянку; у недопущенні зміни цільового призначення земель.

Відповідно до Генерального плану м. Селидове, затвердженого рішенням Селидівської міської ради №7/31-972 від 25.04.2018, спірна земельна ділянка №:03:004:0310 площею 0,0670 га в АДРЕСА_1 , розташована в Парку відпочинку м.Селидове.

В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ця ділянка розташована на території міського парк відпочинку, інформація про який є загальновідомою. Вона могла ознайомитись зі змістом земельного законодавства, норми якого є доступними, чіткими та передбачуваними, а також за необхідності могла отримати відповідну правову допомогу перед вчиненням договору купівлі-продажу. Відтак, остання могла і повинна була розуміти, що спірна ділянка належить до земель комунальної власності - землі загального користування населених пунктів, які не можуть передаватись у приватну власність, в силу імперативних вимог законодавства України.

Таким чином, судом встановлено, що зміст рішення Селидівської міської ради від 20.09.2021 р. № 8/12-367 «Про продаж земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 » суперечить актам цивільного законодавства,а тому є незаконним.

З огляду на те, що рішення щодо продажу ОСОБА_1 земельної ділянки є незаконним і воно слугувало підставою для подальшого укладання договору купівлі-продажу та здійснення державної реєстрації права власності, то договір підлягає визнанню недійсним, запис про державну реєстрацію права власності скасуванню, а земельна ділянка підлягає поверненню.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись 264, 265, 280 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Покровської окружної прокуратури, , юридична адреса: Донецька область, м.Покровськ, вул..Центральна,148, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, , юридична адреса: Донецька область, м.Краматорськ, бул.Машинобудівельників, 16, до Селидівської міської ради Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Селидівська міська військова адміністрація у Покровському районі Донецької області, , юридична адреса: Донецька область, м.Селидове, вул..К.Маркса, 8, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , третя особа приватний нотаріус Покровського районного нотаріального округу Донецької області Климова Оксана Володимирівна, юридична адреса: Донецька область, бул.Шахтарської слави, 5, про визнання незаконним рішення Селидівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Селидівської міської ради № 8/12-367 «Про продаж земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 ».

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0670 га з кадастровим № :03:004:0310, укладений 30.09.2021 р. між Селидівською міською радою та ОСОБА_1 , реєстраційний № 1004.

Скасувати запис про проведену державну реєстрацію за № 44248186 від 30.09.2021 р. Приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Донецької області Клімової Оксани Володимирівни щодо права власності громадянки ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості земельну ділянку з кадастровим номером :03:004:0310, площею 0,0670 га, шляхом внесення запису про припинення права власності за ОСОБА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути Селидівській міській раді земельну ділянку площею 0,0670 га, з кадастровим номером :03:004:0310, по АДРЕСА_1 .

Стягнути з Селидівської міської військової адміністрації у Покровському районі Донецької області судовий збір на користь Покровської окружної прокуратури у розмірі 3150 (три тисячі сто п`ятдесят) грн.. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь Покровської окружної прокуратури у розмірі 3150 (три тисячі сто п`ятдесят) грн.. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 15.11.2023 р.

Суддя В.Г.Черков