Дата документу 02.11.2023
Справа № 334/5473/23
Провадження № 2/334/2335/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої: судді Телегуз С.М., при секретарі судового засідання Міщенко А.О., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 , в інтересах якого виступає законний представник ОСОБА_2 , до держави російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої державою-агресором російською федерацією, -

ВСТАНОВИВ:

05.07.2023 року до суду звернувся законний представник ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_1 з позовом до держави російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої державою-агресором російською федерацією.

В обґрунтування позову посилалися на те, що 22.02.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровали шлюб, про що було зроблено актовий запис №46 від 22.02.2020 року Вознесенівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Від шлюбу народився ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Перебуваючи в шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 29.03.2021 року. З 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали спільно за вищевказаною адресою, здійснювали виховання дитини, вели спільне господарство, підтримували нормальні сімейні стосунки.

Однак, вказане було знівельовано, сімейне життя було перекресллено умисним та вольовим актом 24.02.2022 року, коли диктатор російської федерації ОСОБА_5 оголосив про рішення провести «спеціальну військову операцію» з демілітаризації України, внаслідок чого по всій території України розпочались масові авіаудари, ракетні та артилерійські обстріли військових та мирних об`єктів та російська федерація продовжує повномасштабне вторгнення на території України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 в Україні з 24.02.2022 року введено воєнний стан. Даний Указ винесено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. З 24.02.2022 року рф продовжує повномасштабне вторгнення на території України.

Внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації проти України, що почалось 24 лютого 2022 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , з метою уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, зокрема ОСОБА_1 , були змушені залишити свій дім та переїхати до Німеччини, де малолітній ОСОБА_1 фактично проживав до травня 2023 року.

09.10.2022 року близько о 02:00 невстановленими військовослужбовцями російської федерації, в порушенні законів і звичаїв війни, із використанням ракетних систем здійснили обстріл цивільного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого пошкоджено житловий будинок, в якому ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали разом однією сім`єю. Вищевказана квартира та речі, які в ній знаходились, належали на праві спільної власності, їх було знищено.

Слідчим відділом УСБУ в Запорізькій області за вищевказаними обставинами внесено відомості до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.438 КК України.

У травні 2023 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повернулися до м. Запоріжжя. З травня 2023 року фактично шлюбні відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 припинилися, дружина повернулася проживати до Німеччини, а малолітній ОСОБА_1 залишився у м. Запоріжжі на вихованні батька, який фактично зараз самостійно виховує дитину, що підтверджується письмовими заявами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

ОСОБА_1 було взято на облік, як ВПО, як особу, яка втратила місце свого проживання. Батько та син зараз вимушені проживати у родичів через те, що місце їх проживання було знищено російським ракетним ударом. Вказане підтверджується копією акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації від 02.11.2022 року, фототаблицею квартири, відомостями від інформаційних видань, копією постанови про залучення особи ОСОБА_2 , як потерпілої особи в кримінальному провадженні.

В результаті незаконних дій російської федерації 24.02.2022 року малолітній ОСОБА_1 втратив можливість проживати більше року у рідному місті та за зареєстрованим місцем проживання, разом з родиною, було порушено його налагоджений звичний спосіб життя, проживати в повній родині, спілкуватися з родичами, однолітками, гостро стало питання з приводу подальшого проживання у Запоріжжі.

Всі зазначені обставини, внаслідок дій росії, призвели до значного погіршення морального та фізичного стану ОСОБА_1 . Завдана моральна шкода полягає у погіршенні його морально-психологічного благополуччя, внаслідок негативного впливу на нього наслідків військової агресії російської федерації та має такі негативні прояви: відчуття страху, відчай, наявність численних різноманітних неприємних відчуттів, які спричиняють неспокій; розлучення з родиною, спілкування з родичами, порушено мирне і спокійне дитинство, порушено його налагоджений звичайний спосіб життя. В результаті протиправних дій збройних сил російської федерації та інших військових формувань створених та підтримуваних даною державою, які діяли в інтересах російської федерації та під її держаним прапором, позивачу ОСОБА_1 за втрачене безпечне і мирне дитинство була завдана моральна шкода, яка оцінюється у розмірі 15000000 грн.

Крім того, права власності позивача порушені тим, що останній позбавлений можливості проживати за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , через те, що держава агресор росія фактично знищила квартиру ракетним ударом.

Аналізуючи наведене, позивач вважає, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила його право, як дитини жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини.

Прохали стягнути з російської федерації на користь малолітнього ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник його батько ОСОБА_2 , відшкодування моральної шкоди 1500000 грн.

07.07.2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання.

26.09.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

02.11.2023 року в судовому засіданні законний представник позивача: ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити, суду пояснив, що після початку повномаштабного вторгнення військ рф на територію України в лютому 2022 року з метою уникнення загрози життюйого дружина разом з малолітнім сином вимушені були покинути м. Запоріжжя та виїхали за кордон до Німеччини, де фактично проживали до травня 2023 року, 09.10.2022 року близько о 02:00 в результаті ракетної атаки російської федерації було знищено частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в якому знаходилася їх квартира АДРЕСА_3 , яка тепер не придатна до проживання. У травні 2023 року дружина з сином повернулася до м. Запоріжжя, однак їх шлюбні відносини фактично припинилися, дружина повернулася проживати до Німеччини, а син залишився з ним у м. Запоріжжі. На теперішній час вони проживають у родичів за адресою:АДРЕСА_4 . Вважає, що наслідок негативного впливу наслідків військової агресії російської федерації його малолітньому сину завдано моральної шкоди, яка полягає у погіршенні його морально-психологічного благополуччя, та має такі негативні прояви: відчуття страху, відчай, наявність численних різноманітних неприємних відчуттів, які спричиняють неспокій; розлучення з родиною, порушено мирне і спокійне дитинство, порушено його налагоджений звичайний спосіб життя. Розмір моральної шкоди складає 1500000 грн., який прохав стягнути з відповідача.

02.11.2023 року в судовому засіданні було допитано в якості свідків ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які підтвердили вказані обставини.

02.11.2023 року в судове засідання представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у відсутність представника не надав, відзив на позов не подав.

Щодо належного повідомлення відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно ч.2 ст.496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 498 ЦПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

З інформації на офіційному веб-сайті АТ «Укрпошта» за посиланнями в мережі Інтернет https://www.ukrposhta.ua/ua/news/57561-ukrposhta-chastkovo-vidnovlju-robotu-viddilen-de-ce-bezpechno-dlja-klintiv-i-pracivnikiv та https://www.ukrposhta.ua/ua/news/57624-poshti-svitu-ogoloshujut-rosii-poshtovu-blokadu, відомо, що АТ «Укрпошта» припинила доставку поштових відправлень до/з російської федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.

За інформацією Міністерства закордонних справ України 24.02.2022 року розірвано дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території росії та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади рф за посередництва третіх держав також не здійснюється.

Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 року з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

Відтак, у зв`язку з військовою агресією рф суд був позбавлений можливості здійснювати повідомлення відповідача про розгляд даної справи засобами поштового зв`язку та звернутися до суду держави-відповідача з судовим дорученням про вручення документів.

Крім того, відомості про судовий розгляд справи та процесуальні рішення своєчасно оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості якого є загальнодоступними, також, про дату, час та місце судового засідання відповідача повідомлено шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Запоріжжя «Судова влада» в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, тому з опублікуванням таких оголошень про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Таким чином, при розгляді справи судом поряд з дотриманням основоположних процесуальних принципів - права на доступ до суду, закріпленого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та дотримання встановленої процесуальним законом процедури було вжито додаткових заходів щодо забезпечення процесуальних прав відповідача.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України якщо відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Тому, суд на підставі ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України, постановляє заочне рішення.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Мелітополь Запорізької області народився ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 від 19.12.2009 року, виданий Мелітопольським МВ ГУМВС України в Запорізькій області.

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 27.10.2022 року №2303- ОСОБА_2 фактично мешкає як ВПО за адресою: АДРЕСА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Запоріжжя народилася ОСОБА_13 , рнокпп НОМЕР_4 , що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_5 від 17.03.2020 року, орган видачі 2315.

22.02.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_14 зареєстрували шлюб, актовий запис №46, після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище « ОСОБА_15 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого 22.02.2020 року Вознесенівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

ІНФОРМАЦІЯ_6 від вказаного шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народилася дитина син ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.06.2020 року.

Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 - ОСОБА_4 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2021 року, та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №250280487 від 29.03.2021 року.

Малолітній ОСОБА_1 з 16.04.2021 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Довідки про реєстрацію місця проживання від 16.04.2021 року.

З 2021 року родина ОСОБА_15 проживала спільно за вищевказаною адресою, здійснювали виховання дитини, вели спільне господарство, підтримували нормальні сімейні стосунки.

24.02.2022 року російська федерація почала повномаштабне військове вторгнення на територію України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 в Україні з 24.02.2022 року введено воєнний стан, який було неодноразово продовжено, на час розгляду справи судом військовий стан в Україні не скасовано.

Внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації проти України, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , з метою уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, зокрема ОСОБА_1 , були змушені залишити свій дім та переїхати до Німеччини, де малолітній ОСОБА_1 фактично проживав до травня 2023 року.

09.10.2022 року близько о 02:00 невстановленими військовослужбовцями російської федерації, в порушенні законів і звичаїв війни, із використанням ракетних систем здійснили обстріл цивільного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого пошкоджено житловий будинок, в якому ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали разом однією сім`єю.

Внаслідок цього квартира АДРЕСА_6 була частково зруйнована та стала непридатною для проживання, що підтверджується копією Акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації від 02.11.2022 року.

Вказана обставина також підтверджується відеоматеріалами та фототаблицею до Акту квартири за адресою: АДРЕСА_1 , які долучені до матеріалів справи та оглянуті і досліджені судом в судовому засіданні.

09.10.2022 року комісією ЗРУ ГУ ДСНС у Запорізькій області складено Звіт про причину виникнення пожежі та Акт про пожежу, яка сталася 09.10.2022 року орієнтовно о 02:20 за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті ракетного обстрілу російської федерації м. Запоріжжя було влучання однієї з ракет в 9-ти поверховий житловий будинок ОСББ «Зестафонська 8».

09.10.2022 року слідчим відділом УСБУ в Запорізькій області за вищевказаними обставинами внесено відомості до ЄРДР за №0001963 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.438 КК України.

12.10.2022 року постановою слідчого 2-го відділення слідчого відділу УСБУ в Запорізькій області підполковником юстиції ОСОБА_16 залучено до кримінального провадження №0001963 від 09.10.2022 року як потерпілого ОСОБА_2 .

У травні 2023 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повернулися до м. Запоріжжя.

З травня 2023 року фактично шлюбні відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 припинилися, дружина повернулася проживати до Німеччини, а малолітній ОСОБА_1 залишився у м. Запоріжжі на вихованні батька, наразі на розгляді Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває справа про розірвання шлюбу.

Вказані обставини також підтверджуються листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 18.07.2023 року, наданого на запит суду, згідно якого 06.05.2023 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в`їхали на території України через пункт пропуску «Краківець», а 26.05.2023 року ОСОБА_4 виїхала за межі України через пункт пропуску «Мостиська».

Малолітнього ОСОБА_1 було взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , законний представник: ОСОБА_2 , що підтверджується копією довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №2303-.

Батько та син наразі проживають як ВПО у родичів за адресою: АДРЕСА_4 .

Законний представник позивача посилається на те, що в результаті незаконних дій російської федерації 24.02.2022 року малолітній ОСОБА_1 втратив можливість проживати більше року у рідному місті та за зареєстрованим місцем проживання, разом з родиною, було порушено його налагоджений звичний спосіб життя, проживати в повній родині, спілкуватися з родичами, однолітками, гостро стало питання з приводу подальшого проживання у м. Запоріжжі.

Законний представник позивача вважає, що всі зазначені обставини, внаслідок дій росії, призвели до значного погіршення морального та фізичного стану ОСОБА_1 . Завдана йому моральна шкода полягає у погіршенні його морально-психологічного благополуччя, внаслідок негативного впливу на нього наслідків військової агресії російської федерації та має такі негативні прояви: відчуття страху, відчай, наявність численних різноманітних неприємних відчуттів, які спричиняють неспокій; розлучення з родиною, спілкування з родичами, порушено мирне і спокійне дитинство, порушено його налагоджений звичайний спосіб життя. В результаті протиправних дій збройних сил російської федерації та інших військових формувань створених та підтримуваних даною державою, які діяли в інтересах російської федерації та під її держаним прапором, позивачу ОСОБА_1 за втрачене безпечне і мирне дитинство була завдана моральна шкода, яка оцінюється у розмірі 15000000 грн. Крім того, права власності позивача порушені ще тим, що останній позбавлений можливості проживати за своїм місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , через те, що держава агресор росія фактично знищила квартиру ракетним ударом.

Законний представник позивача вважає, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила його право, як дитини жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини.

Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного.

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

В ст.15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно ч.3 ст.23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За нормою ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України).

Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 року, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН.

Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву.

Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Відповідно ст.28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

У ст.30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації.

Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст.1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016 року).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Згідно ст.1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові військові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією.

Наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України (що є загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України) на території України ведуться бойові дії та відбулася окупація частини території України.

Відповідно Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022 року, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

За змістом ч.3 ст.2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; b) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою, адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються.

Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у Постанові від 14.04.2022 року у справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782св21), а також Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167цс20 (п.58).

Отже, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

У ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

Також, Європейський суд з прав людини в п.37 Рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Відповідно вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п.15 п.3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою.

Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Луізідоу проти Турецької Республіки» (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

У відповідності з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Отже російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

У разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутим та вирішеним судом України як належним та повноважним судом.

Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.5 своєї Постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно п.9 вищезазначеної Постанови №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

В пункті 10 зазначеної Постанови № 4 вказано, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12 та ст.81 ЦПК України.

За ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року № 760/17232/20-ц (61-15925св21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається», Верховний Суд врахував таке: - предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України; - місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; - передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітету та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; - національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в п.49 Постанови від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Судом встановлено, що до суду звернувся законний представник ОСОБА_2 , в інтересах малолітнього сина ОСОБА_1 , з позовом до іноземної держави російської федерації з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої державою-агресором російською федерацією у зв`язку з повномаштабним вторгненням в Україну, в результаті чого дитина була вимушена покинути своє місце проживання, та було знищено житло в якому мешкала родина.

Суд доходить висновку, що в результаті збройної агресії російської федерації проти України та руйнування місця мешкання позивача в результаті ракетної атаки, та його вимушеного переїзду за кордон, малолітній позивач зазнав моральних страждань - втратив можливість проживати більше року у рідному місті та за зареєстрованим місцем проживання, разом з родиною, було порушено його налагоджений звичний спосіб життя, проживати в повній родині, спілкуватися з родичами, однолітками, гостро стало питання з приводу подальшого проживання у м. Запоріжжі, що призвело до значного погіршення морального та фізичного стану ОСОБА_1 , завдана йому моральна шкода полягає у погіршенні його морально-психологічного благополуччя та має такі негативні прояви: відчуття страху, відчай, наявність численних різноманітних неприємних відчуттів, які спричиняють неспокій; розлучення з родиною, спілкування з родичами, порушено мирне і спокійне дитинство, порушено його налагоджений звичайний спосіб життя. В результаті протиправних дій збройних сил російської федерації ОСОБА_1 за втрачене безпечне і мирне дитинство була завдана моральна шкода, яка оцінена у розмірі 15000000 грн.

Суд вважає, що обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачем доведено, що внаслідок саме збройної агресії російської федерації проти України він відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії російської федерації проти України.

Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 1500000 грн.

Крім того, відповідно ч. 1, 8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Так як відповідач відзив на позов не подав, будь-яких заперечень суду не надав, то суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Так, за змістом ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в цивільному процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

При цьому, одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 року у справі № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тобто, суд вирішує, що доказів достатньо тоді, коли вони сформували внутрішню обґрунтовану впевненість суду в тому, що певна обставина мала місце.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 21.04.2021 року у справі № 648/2035/17, Постанові від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15-ц.

Суд враховує, що захист права власності гарантується ст.1 Додаткового протоколу до Європейської конвенції з прав людини, а відповідальність за порушення вказаного права покладається безпосередньо на державу і настає у тому випадку, коли будь-яке діяння держави має своїм прямим наслідком застосування до особи забороненого поводження.

Крім того, згідно з п.1,3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року відповідальність у формі відшкодування збитків у випадку порушення правил і звичаїв ведення воєнних дій покладається саме на державу в цілому, як воюючу сторону. Відтак, стягнення відповідної шкоди також має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 56/83 від 12.12.2001 року «Відповідальність держав за міжнародно-протиправні діяння» передбачено, що поведінка будь-якого органу держави розглядається, як діяння даної держави за міжнародним правом незалежно від того, які функції здійснює цей орган, незалежно від положення, яке він займає в системі держави, та незалежно від того, чи є він органом центральної влади чи адміністративно-територіальної одиниці держави. Поняття «орган» включає будь-яку особу чи будь-яке утворення, яке має такий статус відповідно до внутрішньодержавного права (ст.4). Відповідно ст.31 Резолюції, відповідальна держава зобов`язана надати повне відшкодування шкоди, завданої міжнародно-протиправним діянням. Шкода включає будь-які збитки, матеріальні та моральні, спричинені міжнародно-протиправним діянням держави.

Відповідно ч.1 ст.167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому держава є специфічним суб`єктом правовідносин. Під державою розуміється організація політичної влади домінуючої частини населення у соціально неоднорідному суспільстві, яка, забезпечуючи цілісність і безпеку суспільства, здійснює керівництво ним насамперед в інтересах цієї частини, а також управління загальносуспільними справами. До визначальних ознак держави відноситься наявність для виконання своїх завдань та функцій специфічного апарату, який володіє владними повноваженнями і має матеріальні засоби для реалізації цих повноважень. Реалізація функцій держави здійснюється через специфічний апарат, порядок формування, правовий статус та повноваження якого визначаються самою державою.

Відповідно правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Таким чином, відповідно до наведених положень ЦК України та Конвенції та Резолюції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду.

За приписами ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

За таких умов, пред`явлення позовних вимоги до російської федерації, як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача.

Підсумовуючи викладене, суд встановив, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача іноземної держави російської федерації такого заходу відповідальності як відшкодування моральної шкоди.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п.145 Рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnited Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява N 38722/02).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав.

На підставі вищевикладеного, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд доходить висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При зверненні до суду з позовом позивачем не сплачено судовий збір, у зві`язку зі звільненням від його сплати в силу приписів п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки 1% від суми позову 1500000 грн. перевищує суму 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судовий збір за розгляд даної справи складає максимальну суму - 13420 грн.

Так як позов задоволено повністю, а позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно ст.141 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат судовий збір в розмірі 13420 грн. підлягає стягненню з відповідача - російської федерації на користь держави до Державного бюджету України у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 211, 247, 258-259, 263-265, 280-283 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого виступає законний представник ОСОБА_2 , до держави російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої державою-агресором російською федерацією, - задовольнити.

Стягнути з держави російська федерація на користь малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_7 , в інтересах якого діє законний представник його батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , рнокпп НОМЕР_2 , в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 1500000 грн. (один мільйон п`ятсот тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з держави російська федерація в дохід державного бюджету України судовий збір в розмірі 13420 грн. (тринадцять тисяч чотириста двадцять гривень00 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 09 листопада 2023 року.

Суддя: С.М.Телегуз