ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/956/22 Номер провадження 22-ц/814/3672/23Головуючий у 1-й інстанції Сербіненко І.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2023 року, постановлене суддею Сербіненко І.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.02.2002 ОСОБА_2 , а також члени його сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (після шлюбу ОСОБА_5 ) є співвласниками квартири, загальною площею 74,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

26 серпня 2004 року шлюб між сторонами розірваний.

Після розірвання шлюбу, відповідач добровільно залишив вказане вище житло. Витрат по утриманню квартири відповідач не несе, його речі у квартирі відсутні. Вказані обставини створюють незручності для позивачки, зокрема, по сплаті комунальних послуг, утриманню квартири, отриманню субсидій. У зв`язку із тривалим не проживанням, протягом 18 років, ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка звертається до суду за захистом свого порушеного права, як власника майна, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом.

Заочним рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду обгрунтоване тим, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, тому на підставі вищезазначеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , який не проживає у спірній квартирі більше 18 років, ніяким чином не може вплинути на право власності відповідача.

Оскільки відповідач самостійно не вчинив дій щодо подання заяви на зняття із місця реєстрації, єдиним способом захисту порушених прав позивача є рішення суду про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом, що дасть змогу ОСОБА_1 отримувати субсидію на оплату комунальних послуг.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 28.02.2002 року (а.с. 7).

Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 виданим відділом РАЦС Решетилівського районного управління юстиції, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний 26.08.2004 про що, складено актовий запис № 45 (а.с. 8).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 1017/3193 від 27.05.2022 виданої виконавчим комітетом Решетилівської міської ради Полтавської області за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

Копією акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 27.05.2022 підтверджується, що фактично за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с. 10).

Відповідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилалась на те, що він у квартирі АДРЕСА_2 не проживає більше 18 років та не здійснює її утримання, а його реєстрація в спірній квартирі позбавляє позивача отримати субсидію.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частинами 1, 2 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

У справі, що переглядається встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , тобто відповідач є співвласником даної квартири.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, апеляційний суд виходить із того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 на належну йому частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано, а тому суд першої інстанцій обґрунтовано вважав відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 214/368/19, від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18.

Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині застосування обраного нею способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст. 16 ЦК України, що не позбавляє позивача права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншим співвласником дієвим способом, передбаченим законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин