Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/2556/23
Провадження № 2/279/878/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2023 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі судді Шульги О.М., з секретарем Райвахівською Л.В., розглянувши в приміщенні суду в м.Коростені в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 279/2556/23 за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Немировська Ольга Валеріївна, до ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Терещенко Інна Юріївна, Андрійчука Ігора Михайловича, виконавчого комітету Коростенської міської ради про визнання протиправною заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом з позовом, вимоги за яким уточнила шляхом подачі заяви від 13.07.2023 року (а.с.31), в якій змінила предмет позову та склад учасниківта зазначила, що ОСОБА_1 , є інвалідом з дитинства і групи, підгрупи А. Із 20.07.2001 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). 25.01.2023 року її було знято з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою за заявою власника - ОСОБА_2 (далі - відповідач 1).

Позивачу стало відомо, що квартиру АДРЕСА_2 , 12.04.2023 року відчужено на підставі договору купівлі-продажу № 1050 виданим приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Кормінець М.М. на ім`я ОСОБА_3 (далі - відповідач 2).

Попередньо право власності на спірну квартиру виникло на підставі рішення відділу приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Коростенської міської ради про видачу Свідоцтва про право власності № 7598 від 07.02.2000 року на ім`я ОСОБА_4 ( матері позивачки) та ОСОБА_5 (сестра позивачки). Приватизацію було проведено з порушенням норм діючого законодавства, оскільки ОСОБА_1 , інваліда і групи, без/її згоди було виписано із даного житла з метою проведення приватизації квартири без її участі.

Прокурор м. Коростеня в інтересах позивача у 2001 році звернувся до суду із позовом про скасування рішення відділу приватизації Управління житлово - комунального господарства виконавчого комітету Коростенської міської ради про видачу Свідоцтва про право власності № 7598 від 07.02.2000 року на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Коростенського міського Суду № 2-578/2001 від 11.04.2001 року, засиленим ухвалою судової колегії з цивільних справ Житомирського обласного суду від 23.05.2001 року та ухвалою Верховного суду України від 08.10.2001 року, рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_2 було скасовано.

Факт скасування рішення про приватизацію спірної квартири та обізнаності про це виконавчого комітету Коростенської міської ради Коростенської міської територіальної громади (далі - відповідача 3) підтверджується також відповіддю на адвокатський запит відповідача 3 ( лист № 02-17/1007 від 15.05.2023 року) , в якому зазначено, що в книзі №3 реєстрації свідоцтв про право власності на житло на підставі листа Коростенської виконавчої служби № 9489 від 22.07.2003 року було внесено запис про анулювання Свідоцтва про право власності № 7598 від 07.02.2000 року.

Таким чином Свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 07.02.2000 року втратило свою юридичну силу як правовстановлюючий- документ, а житлова квартира АДРЕСА_2 знову перейшла до комунальної власності коростенської територіальної громади.

Незважаючи на, це, на підставі саме цього скасованого свідоцтва на право власності ю.12.2012 року було оформлене свідоцтво про право на спадщину № 5812 приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С., згідно з яким власником 1/2 частки квартири став ОСОБА_6 , а 14.08.2013 рову іншу 1/частки квартири ОСОБА_4 відчужила договором дарування №4080, посвідченим приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С., на ім`я ОСОБА_2 .

Вищевказані нотаріальні дії були проведені на підставі скасованого правовстановлюючого документу, а тому є недійсними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивачки ОСОБА_4 померла, що стверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Звернувшись до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, позивачка дізналась про порушення її законних прав на житло, гарантованих Конституцією України.

Отже, квартира, в якій позивачка була зареєстрована до 25.01.2023 року, на даний час юридично перебуває у власності відповідача 2, хоча за законом має знаходитись у власності Коростенської територіальної громади ще із 2001 року, та з невідомих причин, але внаслідок неналежного здійснення своїх повноважень компетентними органами - влади, місцевого самоврядування, інформація про це в Державному реєстрі речового права відсутня. А саме: не була проведена реєстрація, скасування права власності на підставі рішення Коростенського міського суду від 11.04.2001 року.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду № 2-474/2012 від 04.09.2012 року позивачку ОСОБА_1 було вселено в квартиру АДРЕСА_3 . Інших- судових рішень, які б передбачали можливість зняття позивачки з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою, немає.

Зняття з реєстраційного обліку місця проживання позивачки відповідачем 3 за заявою відповідача призвело до порушення законних прав ОСОБА_1 на житло та соціальний захист (позивачка, не маючи задекларованого місця проживання, не має можливості оформити пенсію в зв`язку із втратою годувальника та доплату до пенсії, передбачену ст. 39 ЗУ ««Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»), які гарантовані Конституцією України (ст. 46,47 Конституції), Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

22.05.2023 року адвокат Немировська О.В, діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до виконавчого комітету Коростенської міської ради Коростенської міської територіальної громади (відповідач 3) та Коростенської окружної прокуратури з метою повідомити про порушення прав на житло ОСОБА_1 як особи з інвалідністю і групи та порушення прав Коростенської міської територіальної громади як власника вищевказаної квартири, надавши докази описаного у зверненні.

24.05.2023 року відповідачем 3 у листі № 02-17/1076, підписаному міським головою В. Москаленком, було повідомлено, що згідно даних Реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про те, що дана квартира перебуває у комунальній власності, а власником її є ОСОБА_3 .

Коростенська окружна прокуратура відповіді на звернення не надала.

Таким чином, орган державної влади, на який покладено функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених ЗУ «Про прокуратуру» та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України з метою* захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (ст.1, п, 2 ч.1 ст. 2 Закону), повністю проігнорував звернення, не провівши перевірки та не надавши оцінки наданим доказам. А виконавчий комітет Коростенської міської ради, до відання якого відповідно до ч. і ст. 29 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» належить управління в межах, визначених радою, майном, їдо належить до комунальної власності відповідних територіальних громад, обмежився формальною відпискою.

ОСОБА_1 не має іншого житла, на даний час проживає у напівзруйнованому будинку по АДРЕСА_4 разом із чоловіком, який теж є інвалідом і групи.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може, бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою, та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української PCP визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 156, частиною першою статті 116 ЖК Української PCP.

Таке виселення згідна із частиною першою статті 116 ЖК Української PCP може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення; або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 405 ПК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.-

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ПК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням «суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Виселення позивачки у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення її права на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу квартири, внаслідок яких позивачка може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком, враховуючи обставини у справі, що розглядається. До таких висновків прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої (удової палати Касаційного цивільного суду в справі № 279/3572/18, провадження № 61-16526СВ19.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт б частини першої статті 3 ЦК України ), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, Проте попередні положення жодним чином не обмежують- право держави вживати заходи, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Поняття «майно» у першій частині статті і Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Відповідно до ст. 18 вказаного Закону зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання' адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого Місця проживання (перебування) здійснюється:

за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником;

за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших-законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Крім того, відносини, пов 'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від її грудня 2003 року №1382-17, який є спеціальним відносно спірних правовідносин. Ст. 2 цього Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі №615/1011/19 (провадження №61-1428св21) зазначає, що ієрархічні колізії-нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно- правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Згідно зі статтею 92 Основного Закону виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов 'язки громадянина.

Відповідно до ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Таким чином, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Таким чином, відповідно до Закону України "Про, свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду.

Зняття з реєстрації відбувається за заявою особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання.

Вказаний висновок щодо застосування норм права у правовідносинах зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі документів, які свідчать про відчуження житла (стаття 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та пункт 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру"), відповідає висновкам, що містяться у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року, які підтримані в подальшому у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі №615/1011/19 (провадження №61-1428св21).

З урахуванням наведеного просить ухвалити рішення, яким визнати протиправним зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснено відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради 25.01.2023 рову.

Зобов`язати, відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

03.07.2023 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін, та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових і електронних доказів щодо заперечення проти позову.

У встановлений строк відповідач ОСОБА_2 подала 2 відзиви на позов ( з урахуванням першого позову та заяви про зміну предмету позову) у яких зазначила про невизнання позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що з 14.08.2013 року стала співвласником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування частки квартири. При укладанні даного договору у нотаріуса подані для правочину документи сумнівів не викликали. Їй не було відомо про скасування рішення про приватизацію квартиру, позивач доказів про зворотне не подав. Отже, вона є добросовісним набувачем. Іншим співвласником квартири був неповнолітній ОСОБА_6 . Згідно наявних у неї документів єдиною особою, яка була зареєстрована в квартирі була її мати ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері вона вирішила продати квартиру та встановила, що в житловому приміщенні зареєстрована ОСОБА_1 , яка понад 20 років не проживала і на даний час не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , речей останньої у вказаному житловому приміщенні не має, в утриманні житла вона участі не приймала. Реєстрації позивача створювала перешкоди, в тому числі щодо отримання субсидії. Дані обставини стали підставою для її звернення та звернення іншого співвласника житла ОСОБА_6 до Центру надання адміністративних послуг з заявою про зняття особи з реєстрації.

Виконавчий комітет Коростенської міської ради у своєму відзиві на позов вважає своє залучення до участі у справі безпідставним.

У встановлений строк сторона позивача відповіді на відзиви не подала.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється саме до нього.

Визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивача.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20.07.2001 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

З витягу з реєстру територіальної громади слідує, що 25.01.2023 року ОСОБА_1 знята з реєстрації за вищевказаною адресою.

Позивач ОСОБА_7 вважає зняття з реєстрації незаконним, яке не ґрунтується на нормах законодавства, що регулює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання.

Як слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, ( яка була надана позивачем до позову), власниками житлового приміщення за адресою : АДРЕСА_1 , станом на 29.03.2023 року значяться ОСОБА_2 та ОСОБА_6 по 1/2 частці кожний.

З Інформації з вказаного реєстру, сформованої 05.05.2023 року слідує, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано в частці 1/1 за ОСОБА_3 .

Підставою для державної реєстрації зазначено договір купівлі-продажу, посвідчений 12.04.2023 року приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Кормінець М.М.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 ніколи не була власником згаданого об`єкта нерухомого майно .

25.01.2023 року ОСОБА_2 , як власник житлового приміщення, звернулась у відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради з заявою щодо зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаної заяви реєстратор зняла ОСОБА_1 з реєстрації за вищевказаною адресою.

Зняття з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) (пункт 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад".

Орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи (пункт 7 частини першої статті 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні".

Порядок зняття з реєстрації місця проживання передбачені спеціальними нормативно-правовими актами , а саме Законом України " Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" та Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265.

Статтею 18 Закону України " Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" визначено :

1. Зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється:

1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником;

2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Вказаний закон набрав чинності з 1 грудня 2021 року, але фактична його реалізація стала можлива з прийняттям 7.02.2022 року Кабінетом Міністрів України постанови №?265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» (далі Порядок), якою було затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), а також деякі інші акти, необхідні для реалізації вказаного закону.

Так, пунктом п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 встановлено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі:

1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5;

2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується);

3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи;

4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

З огляду на п/п.5 п.50 вказаного Порядку власник житла має право самостійно через органи реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) зняти з зареєстрованого місця проживання (перебування) всіх дорослих членів своєї сім`ї, які не є співвласниками житла.

З урахуванням наведеного посилання сторони позивача у позовній заяві в обґрунтування своєї позиції стосовно пред`явлених вимог на ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та пункт Постанови Кабінету Міністрів України від 2.03.2016 року №207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру", є хибними, оскільки вказані законодавчі норми втратили чинність.

Так, стаття 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" виключена на підставі Закону № 1871-IX від 05.11.2021року.

Постанова Кабінету Міністрів України від 2.03.2016 року №207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру" втратила чинність 14.03.2022 року.

У зв`язку з цим безпідставне й посилання на постанови Верховного суду від 10.02.2021 року та від 02.06.2021 року, оскільки вказані судові рішення стосуються іншої правової ситуації, яка склалась при дії правових норм, які на день зняття позивача з реєстрації втратили чинність.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном .

Частиною 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням наведеного власник житла мав усі законні підстави для усунення перешкоди у користуванні своєю власністю в позасудовому порядку, шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_1 .

Відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради діяв у спосіб та в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, як це передбачено ч.2 ст.19 Конституції України.

Відповідно до п. 61 Порядку зняття з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано в житлі, що належить власнику на підставі права власності, до якої додається:

документ, що посвідчує особу;

документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано чи зареєстровано місце проживання особи, що знімається.

Відомості про недійсність правовстановлюючих документів на дату зняття позивача з реєстрації у уповноваженого органу були відсутні.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна інформація про скасування права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 не вносилась, тому посилання сторони позивача на те, що правовстановлюючі документи на житло було визнано недійсними, не може бути єдиною та безумовною підставою для задоволення даного позову.

Як слідує з матеріалів справи рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.04.2001 року у справі №2-578/2001 у встановлений законом строк не було звернуто до виконання.

У даній справі право ОСОБА_1 на користування житлом з наведених у позові правових підстав не може бути відновлено в обраний нею спосіб захисту.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених вимог, з урахуванням поданих в розумінні ст.76-81 ЦПК України доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 19, 141, 258, 259, 265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 3, 15-16 ЦК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Немировська Ольга Валеріївна, до ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Терещенко Інна Юріївна, Андрійчука Ігора Михайловича, виконавчого комітету Коростенської міської ради про визнання протиправною заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня його вручення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони та учасники:

Позивач ОСОБА_1 , місце знаходження: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник позивача адвокат Немировська Ольга Валеріївна, місце знаходження: АДРЕСА_6 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЖТ №001351 від 03.02.2023 року.

Відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник відповідача адвокат Терещенко Інна Юріївна, місце знаходження: 11501, м. Коростень, вул. Базарна площа, 4-в, Житомирська обл., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЖТ №001132 від 25.11.2019 року.

Відповідач ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач Виконавчий комітет Коростенської міської ради Житомирської області, місце знаходження: 11501, м.Коростень, вул.Грушевського, 22, Житомирська обл., .

Суддя: О.М.Шульга