Провадження № 22-ц/801/2259/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Собцевої А.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника особи, щодо якої вирішується питання про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 - адвоката Виноградського Антона Павловича

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Жмудя О.О., та за участі присяжних Рожок Т.Л., Сегеди Г.М.

у справі №127/32687/23

за заявою Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» (заявник) про госпіталізацію ОСОБА_1 в примусовому порядку без його згоди,-

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2023 року комунальне некомерційне підприємство «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» звернулось із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 .

Заява обґрунтована тим, що 22.10.2023 до КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» госпіталізований ОСОБА_1 , який був доставлений на приймальне відділення лікарні в супроводі матері ОСОБА_2 , капітана поліції ОСОБА_3 та лікаря ЕМД Сенкевича. Причиною цьому стало погіршення психічного стану, зокрема, ОСОБА_1 вчиняє реальні дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе і оточуючих; завдасть значної шкоди внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога.

З вказаних підстав директор КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» просив суд задовольнити заяву про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без його згоди.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року заяву комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 без його згоди задоволено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

28 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Виноградський А.П. подав на рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають утому, що судом належним чином не встановлено чи мали місце обставини та факти, якими обґрунтовано заяву, відсутні докази на їх підтвердження, оскільки відомості щодо суспільно-небезпечних дій ОСОБА_1 зазначені зі слів матері останнього, яка не була навіть допитана в судовому засіданні.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Заявник КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне і обґрунтоване.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 07 листопада 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник особи щодо якої вирішується питання про госпіталізацію ОСОБА_1 адвокат Виноградський А.П. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Представник заявника - КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» Буздиган О.Г. проти вимог апеляційної скарги заперечувала. Пояснила, що примусова госпіталізація ОСОБА_1 здійснена відповідно до вимог закону.

Від ОСОБА_1 суду надійшла письмова заява про відмову від розгляду апеляційної скарги і готовність пролікуватися добровільно. Особу заявника підтверджено лікарем.

Прокурор Паук В.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що згідно висновку огляду комісії лікарів-психіатрів особи, яка потребує госпіталізації в примусовому порядку від 23.10.2023, комісія оглянула ОСОБА_1 в результаті чого було встановлено, що він страждає на важкий психічний розлад у вигляді параноїдної шизофренії, безперервного перебігу, внаслідок чого вчиняє реальні дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе і оточуючих; завдасть значної шкоди внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення суду першої інстанцій не відповідає.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України підлягає застосуванню судом при розгляді справ як джерело права, особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає також правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07 (касаційне провадження № 14-9свц18).

ЄСПЛ у рішенні від 19 квітня 2012 року у справі «М. проти України», яке набуло статусу остаточного 19 липня 2012 року, зауважив, що особу не можна позбавити волі на підставі заяви психічного розладу, якщо не дотримано три мінімальні умови: 1) психічний розлад особи має підтвердити надійна об`єктивна медична експертиза; 2) психічний розлад має бути такого ступеню, який вимагає обов`язкової госпіталізації; 3) обґрунтованість тривалої госпіталізації залежить від стійкості такого розладу (див. справи «Уінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands) від 24 жовтня 1979 р.,§ 39, Серія A № 33 і «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) від 17 січня 2012 р., № 36760/06, § 145).

Законність затримання залежить від того, чи відповідає воно процесуальним і змістовим аспектам внутрішнього законодавства (див. справу Уінтерверп, згадану вище, с. 17-18, § 39). Однак не кожний недолік у постанові про затримання означатиме, що таке затримання є незаконним, відповідно до статті 5 § 1. Термін затримання є, фактично, «законним», якщо він базується на судовому рішенні. З метою оцінки відповідності Стандарти Ради Європи в сфері охорони здоров`я та практика їх застосування 111 стаття 5 § 1 Конвенції необхідно чітко розрізняти ex facie недійсні ордери на затримання, наприклад, видані судом із перевищенням юрисдикції або коли зацікавлену сторону не повідомили про слухання належним чином, і ордери на затримання, які prima facie дійсні й ефективні доти, поки їх не скасував суд вищої інстанції. Ордер на затримання слід вважати недійсним ex facie, якщо помилка в ордері становила «грубе і очевидне порушення» у винятковому сенсі, зазначеному Судом як прецедентне право (див. «Мурен проти Німеччини» (Mooren v. Germany) від 09 липня 2009 р., № 11364/03, §§ 74 і 75, з подальшими посиланнями).

Обґрунтування постанови про затримання є важливим фактором у визначенні того, чи затримання особи слід вважати необґрунтованим. Суд вважає, що відсутність будь-яких підстав, викладених судовими органами у їх рішеннях, які дозволяли затримання на тривалий період часу, є несумісною з принципами захисту від свавілля, передбаченими статтею 5 § 1 (див. «Стасаітіс проти Литви» (Stasaitis v. Lithuania) від 21 березня 2002 р., № 47679/99, § 67; «Нахмановіч проти Росії» (Nakhmanovich v. Russia) від 2 березня 2006 р., № 55669/00, § 70; і «Бєлєвіцький проти Росії» (Belevitskiy v. Russia) від 1 березня 2007 р., № 72967/01, § 91).

Затримання особи є настільки серйозним заходом, що виправданим він є тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи. Це означає, що того факту, що позбавлення волі відбувається згідно з національним законодавством, недостатньо, його необхідність має бути обґрунтована з урахуванням обставин (див. «Вітольд Літва проти Польщі» (WitoldLitwa v. Poland), № 26629/95, § 78, ЄСПЛ 2000-III).

Враховуючи важливість особистої свободи, національне законодавство має відповідати стандартам «законності», викладеним у Конвенції, тобто бути достатньо чітким і передбачуваним у застосуванні (див., наприклад, «Кавка проти Польщі» (Kawka v. Poland) від 09 січня 2001 р., № 25874/94, § 49). Крім того, умова затримання «відповідно до процедур, передбачених законом», повинна бути включена до національного законодавства зі «справедливими і належними процедурами» і належним правовим захистом проти свавільного позбавлення волі (див. Уінтерверп, згадано вище, с. 19-20, § 45; «Амуур проти Франції» (Amuur v. France), рішення від 25 червня 1996 р., Звіти 1996-III, с. 851-52, § 53; і «Х.Л. проти Сполученого Королівства» (H.L. v. the United Kingdom),№ 45508/99, § 115, ЄСПЛ 2004-IX).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу судом першої інстанції належним чином не встановлено обставин та фактів, якими обґрунтовано заяву, а відтак належним чином не мотивоване власне рішення про задоволення такої заяви.

Судове рішення ґрунтується виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» від 23 жовтня 2023 року.

При цьому обставин про поведінку та потенційну небезпечність ОСОБА_1 суд не досліджував, його заперечення та заперечення його представника адвоката до уваги не взяв та не надав їм жодної правової оцінки.

При цьому у висновку суду немає посилання на обставини, що свідчать про вчинення ОСОБА_1 чи виявлення ним наміру вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих (які саме?), або те, що він не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, що він страждає на такий психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусової його госпіталізації до психіатричної лікарні, й обстеження та лікування можливі лише в умовах психіатричного стаціонару.

Вказуючи, що дії ОСОБА_1 являють собою безпосередню небезпеку для себе і оточуючих (цитуючи згаданий вище висновок комісії лікарів) суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, з урахуванням її особливості, зокрема не звернув уваги на те, що висновок комісії лікарів-психіатрів КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» від 23 жовтня 2023 року повинен оцінюватися у взаємозв`язку з іншими доказами.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час розгляду заяви обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при її вирішенні. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Отже, без достовірного встановлення того, що ОСОБА_1 вчиняв чи виявляв реальні наміри вчинити дії, що становили безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих станом до 23 жовтня 2023 року, не можливо застосувати до нього такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, інакше це буде суперечити статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Між тим, крім власне заяви про госпіталізацію ОСОБА_1 в примусовому порядку, в матеріалах справи наявні висновок огляду комісії лікарів-психіатрів особи, яка потребує госпіталізації в примусовому порядку, талон до супровідного листка (форма 114/о), опис огляду пацієнта лікарем приймального відділення, протокол застосування фізичного обмеження та (або) ізоляції при наданні психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади, а також заява ОСОБА_2 (матері ОСОБА_1 ).

Дослідивши зазначені докази і надавши їм правову оцінку, апеляційний суд дійшов висновку про те, що станом на день звернення Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» із відповідною заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , така заява була обґрунтованою, а госпіталізація в примусовому порядку відповідає положенням Закону України «Про психіатричну допомогу» та вимогам процесуального законодавства, а також інтересам самого ОСОБА_1 і оточуючих його членів сім`ї.

Під час розгляду справи апеляційним судом, зокрема, було досліджено та враховано висновок огляду комісії лікарів-психіатрів особи, яка потребує госпіталізації в примусовому порядку від 23 жовтня 2023 року, з анамнезу якого встановлено, що на психічне захворювання ОСОБА_1 хворіє з 2018 року, раптово став агресивним, дратівливим, негативістичним по відношенню до матері, на будь-яку протидію з її боку погрожував фізичною розправою. Вперше перебував на стаціонарному лікуванні у 2 відділенні ВОПНЛ з 20.11.2018 по 10.12.2018 з діагнозом: гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії. З того часу неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні (в 21 відділенні з 12.10.2019 по 12.12.2019, в 12 відділенні з 17.10.2021 по 18.10.2021, в 12 відділенні з 20.08.2022 по 07.09.2022 госпіталізація примусова, в 21 відділенні з 01.06.2023 по 15.06.2023 госпіталізація примусова, виписаний з діагнозом: параноїдна шизофренія).

Зазначено також, що ОСОБА_1 вживав алкоголь та наркотики, під час зміни в поведінці був агресивним до рідних, здавав речі в ломбард, бив матір та сестру, завдав шкоди майну, виявляв агресію до сестри, погрожуючи їй фізичною розправою, бив по голові малолітнього племінника та обзивав його. При цьому хворий відмовляється від прийому ліків.

Відтак після огляду ОСОБА_1 , комісія виснувала, що він страждає на важкий психічний розлад у вигляді параноїдної шизофренії, безперервного перебігу, внаслідок чого вчиняє реальні дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе і оточуючих; завдасть значної шкоди внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога.

Апеляційний суд звертає увагу на тривалий характер психічного захворювання ОСОБА_1 , а також тенденцію до погіршення його стану, збільшення тривалості необхідного лікування з одночасним скороченням інтервалів між перебуваннями на лікуванні, в тому числі примусовому, ескалації від вербальних погроз і просто неадекватної поведінки, до реальних дій агресії щодо матері, сестри погрожував «розбити їй обличчя та зламати ніс» і племінника бив по голові, обзивав, пошкодження майна тощо.

Матір ОСОБА_1 ОСОБА_2 також просила про госпіталізацію сина у психіатричний стаціонар в примусовому порядку про що написала відповідну заяву до КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І.Ющенка Вінницької обласної ради» (а.с.7). В заяві ОСОБА_2 вказує на різке погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 , його агресивну поведінку, погрози збити, поламати, а також небезпеку для оточуючих, зокрема малолітнього племінника, який проживає разом з ними.

Та обставина, що ОСОБА_1 був доставлений до психоневрологічної лікарні каретою ЕМД в супроводі матері, працівника поліції та лікаря, свідчить про різке погіршення його психічного стану й неспроможність родичів самостійно вгамувати його.

При госпіталізації до відділення ОСОБА_1 чинив опір, вдарив санітара, в зв`язку з чим до нього за рішенням чергового лікаря було застосовано фізичні обмеження, про що свідчить відповідний протокол (а.с. 6).

Як пояснила представник заявника ОСОБА_4 в результаті удару, нанесеного ОСОБА_1 санітару, в останнього була зламана щелепа в двох місцях, що не було відображено в протоколі застосування обмежень в зв`язку з тим, що відповідний діагноз було встановлено пізніше, після огляду санітара травматологом.

Встановивши вказані обставини, врахувавши пояснення, надані сторонами під час розгляду справи в апеляційному суді, за наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів та інших доказів, які досліджені судом, колегія суддів, дотримуючись при розгляді даної справи положень пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, прийшла до висновку, що ОСОБА_1 страждаючи на важкий психічний розгляд виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, а тому підлягає примусовій госпіталізації до КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І.Ющенка Вінницької обласної ради».

Згідно з пунктом 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, є підставами для зміни судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію ОСОБА_1 , - адвоката Виноградського Антона Павловича задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

С.Г. Копаничук