ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2023 року по справі за заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2023 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, де заінтересована особа ОСОБА_3 ..

Вказана заява мотивована тим, що 27 квітня 2013 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 , від якого в них народився син ОСОБА_4 . На теперішній час дитина проживає з матір`ю ОСОБА_3 , яка перешкоджає його спілкуванню з сином. Заявник вказує, що вона чинить психологічний вплив на дитину, ображає її та б`є. На теперішній час вона приховує від нього місце перебування дитини. В провадженні органів досудового розслідування є кримінальні провадження за заявою заявника про погрози у відношенні нього та завдання шкоди його здоров`ю. У травні 2023 року він побачив фото хлопчика в мережі Інтернет. На фото видно, що руки дитини були травмовані, на пальцях обох кінцівок видно шрами, яких раніше не було. По фотознімкам він провів незалежне експертне дослідження та встановив, що травми рук у сина утворились у період з вересня жовтня 2022 року в результаті травмування. Він зробив висновок, що дитина потерпає він домашнього насильства з боку матері.

Враховуючи викладене, заявник просив видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 на строк 6 місяців з забороною щодо проживання, перебування разом із ОСОБА_5 ; особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_2 , переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватись з ним.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надав беззаперечних доказів на підтвердження вчинення матір`ю постійного та безперервного домашнього насильства відносно їх спільної дитини, а також ризиків настання насильства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його заяви в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано той факт, що поліцією Ізраїлю порушене кримінальне провадження відносно кривдниці, де за результатами розслідування встановлено факти насильства та відсторонено матір від опіки над сином та позбавлено її батьківських прав. Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції взагалі не досліджувались факти, викладені в заяві.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2013 року сторони уклали шлюб, від якого в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю.

Предметом звернення до суду є запобігання та протидія домашньому насильству (психологічного та фізичного), від якого, зі слів заявника, потерпає його малолітній син з боку матері.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється у тому числі на мати (батька) одного з подружжя (колишнього подружжя).

Відповідно до п 2. ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно п 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України суд, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавалася дитина, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Встановивши, що між сторонами, які є батьками малолітньої дитини склались неприязні відносини та існує спір щодо участі батька у вихованні сина, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сам факт звернення до різних органів з підстав вчинення щодо неповнолітнього економічного, психологічного та фізичного домашнього насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що мати дитини ОСОБА_3 вчиняла чи вчиняє щодо сина домашнє психологічне та фізичне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Крім того, суд вірно не взяв до уваги, як докази насильства, фотознімок дитини та висновок спеціаліста незалежного судово-медичного дослідження від 26 червня 2023 року, який зроблений на замовлення заявника, так як за ними неможливо досконало встановити наявність у дитини тілесних ушкоджень, обставини їх отримання, якщо вони мали місце.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані заявником матеріали: талон-повідомлення про реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення від ОСОБА_1 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 , яка через дитину передала погрози вбивством в його бік, лист ГУНП у м. Києві від 11.05.2023 року про те що відділом дізнання Печерського управління поліції розслідується кримінальне провадження за його заявою відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст..129 КК України №0000170 від 04.04.2023року, довідку №2262 від 04.06.2023 року про те що ОСОБА_1 звертався за медичною допомогою внаслідок саден та забоїв правого колінного суглоба, не стосуються дитини і не містять доказів про фізичне чи психологічне насилля відносно неї. ОСОБА_3 до будь-якого виду юридичної відповідальності за домашнє насильство по відношенню до дитини не притягувалась, а тому посилання заявника на те, що за його заявами відкрите кримінальне провадження, є безпідставним.

Встановивши відсутність належних доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного домашнього насильства відносно ОСОБА_2 , а також ризиків настання насильства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Доводи апелянта в скарзі про те, що судом першої інстанції не враховано той факт, що поліцією Ізраїлю порушене кримінальне провадження відносно кривдниці, де за результатами розслідування встановлено факти насильства та відсторонено матір від опіки над сином та позбавлено її батьківських прав, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Твердження апелянта в скарзі про те, що судом першої інстанції взагалі не досліджувались факти, викладені в заяві, - колегія суддів також вважає безпідставними, так як судом були досліджені всі доводи та докази заявника із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи вказану заяву, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко