РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2023 року

м. Рівне

Справа № 571/1346/23

Провадження № 22-ц/4815/1161/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

в інтересах якої діє адвокат Ціпан Олександр Петрович,

заінтересована особа Рокитнівська селищна рада рівнеської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ціпана Олександра Петровича на ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 серпня 2023 року у складі судді Верзун О.П., постановлену в смт. Рокитне Рівненської області,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ціпан Олександр Петрович, звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свою заяву мотивувала тим, що є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 3 категорії. Вказана обставина підтверджується посвідченням громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 . У зв`язку з тим, що вказане посвідчення зіпсувалося, заявниця звернулася до Рокитнівської селищної ради з клопотанням про заміну такого посвідчення, та у квітні поточного року на своє звернення отримала лист-відповідь. У листі Рокитнівська селищна рада зазначала, що у виготовлені нового посвідчення взамін втраченого їй відмовлено. Неможливість видачі нового посвідчення обґрунтовувалась відсутністю відомостей про проживання на території громади не менше 3 років у період з 26.04.1986 по 01.01.1993. Просила суд встановити факт, що має юридичне значення, зокрема, що ОСОБА_1 постійно проживала в АДРЕСА_1 з 15 грудня 1987 року по 04 вересня 2000 року (включно).

Ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 серпня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у вказаній цивільній справі.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, яка передбачає, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та обґрунтована тим, що законом передбачено позасудовий порядок установлення юридичного факту, про який просить заявник. Судом також враховано, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, постановленою за невідповідності фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 адвокат Ціпан Олександр Петрович оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вважає помилковою мотивацію місцевого суду щодо відмови у відкритті провадження, а саме: що заявник має змогу в позасудовому порядку встановити необхідний йому юридичний факт; судом не можуть розглядатися заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; наявний спір про право; заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зазначає, що факт, який просить встановити заявник, породжує для нього юридичні наслідки, оскільки дозволить повторно отримати посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи замість зіпсованого. Додає, що всупереч дійсному змісту поданої заяви суд першої інстанції помилково вважав, що заява подана з метою встановлення факту належності заявника до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Пояснює, що судовому порядку підтвердити цей факт не вдалося через відсутність відповідних відомостей про проживання заявника на території заінтересованої особи в період з 15 грудня 1987 року по 01 січня 1993 року. Зауважує, що при цьому заінтересована особа не змогла пояснити причини такої відсутності, а також не заперечувала самого факту проживання заявника та наявності підстав для первинної видачі заявнику посвідчення. Також вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і для захисту своїх прав заявник має звернутися до адміністративного суду та пояснює, що обов`язковою умовою для звернення до адміністративного суду є наявність публічно-правового спору. Вказує, що у правовідносинах, які виникли між заявником і заінтересованою особою, будь-який спір відсутній, а заявник в рамках таких правовідносин потребує лише встановлення факту, який має для нього юридичне значення, а тому відсутні підстави вважати, що заява підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. З наведених міркувань просить суд скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити її для продовження розгляду до місцевого суду.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, що ОСОБА_1 постійно проживала в АДРЕСА_1 з 15 грудня 1987 року по 04 вересня 2000 року (включно) звернулася ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частина 3 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, наведений у п.1.ч.2 ст.293 ЦПК України. Встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до цього переліку не віднесено.

Разом з тим, згідно з ч.3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також інші справи у випадках, встановлених законом.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я врегульовано Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 14 вказаного Закону для встановлення пільг і компенсацій визначаються певні категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій; постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3; особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Отже, законом передбачено позасудовий порядок установлення юридичного факту, про який просить заявниця.

Крім того, до заяви про встановлення факту заявницею додано копію посвідчення категорія 3 серія НОМЕР_1 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 є особою, що має статус потерпілого від наслідків аварії на ЧАЕС.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №162/760/17 (провадження №14-550цс18) зроблено висновок про те, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 10.04.2019 року у справі № 162/760/17, зроблено висновок про неможливість розгляду судами заяв про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Аналогічна позиція висловлена Верховним судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №571/1561/21 від 30.03.2023.

У Постанові ВС від 30.03.2023 у справі №571/1561/21 від 30.03.2023 чітко зазначено, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встанолення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Таким чином, висновок місцевого суду про те, що заява про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, і доводи апеляційної скарги не спростовують норм законодавства, яким це імперативно визначено.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ціпана Олександра Петровича залишити без задоволення.

Ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.