П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року м. Київ

Справа № 755/20627/21

Провадження: № 22-ц/824/9225/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 16 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання права власності на спадкове майно,

у с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 серпня 2018 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , було вбито її батька - ОСОБА_4 . В межах визначеного законодавством шестимісячного строку, вона, через уповноважену особу ОСОБА_5 , звернулася до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На підставі її заяви заведено спадкову справу №801/2018. Однак, 10 липня 2019 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Саніною Л.А. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку із ненаданням документа, що посвідчує право власності спадкодавця на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, станом на 24 травня 2019 року, наявна інформація, що квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Наголошувала, що батько не укладав договір про відчудження квартири, не підписував будь-яких договорів, не отримував коштів від продажу квартири, до смерті батько постійно проживав в цій квартирі, нікому не здавав квартиру, тому, наявні підстави допускати, що оспорюваний договір купівлі-продажу міг бути укладений після смерті батька за підробленими документами, про що свідчить внесення відомостей про договір до реєстру речових прав лише після смерті батька. Укладення договору купівлі-продажу не було вільним, не відповідало внутрішній волі її батька, правочин вчинений без його відома, існування цього договору порушує її права як спадкоємця за заповітом, та унеможливлює в установленому порядку реалізувати право на володіння, користування та розпорядження спадковим майном, яке залишилось після смерті батька.

За викладених обставин, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений невстановленою особою від імені ОСОБА_4 із ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О.А.

Скасувати рішення Філії Комунального підприємства Київської області «Аквабіоресурси» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28122488 від 27 вересня 2018 року про реєстрацію права власності спірної квартири за ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру за адресою.: АДРЕСА_1 .

В лютому 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про залучення у справу ОСОБА_6 в якості співвідповідача, посилаючись на те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ним, а також заявила про уточнення позовних вимог, шляхом доповнення вимогою про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 .

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 16 січня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О.А., у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій від 03 травня 2012 року, за реєстровим номером № 335, покупець - ОСОБА_2 ; продавець - ОСОБА_4 .

Скасовано рішення державного реєстратора Ісаєва Володимира Володимировича, Філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси`про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28122488 від 24 вересня 2018 року на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати заочне рішення суду першої інстанції частково та задовольнити вимоги про витребування спірної квартири від ОСОБА_3 та визнання за нею права власності в порядку спадкування після смерті батька.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вона, в передбаченому законом порядку, звернулась із заявою про уточнення позовних вимог та залучення співвідповідача ОСОБА_3 до участі у справі, яка була задоволена судом. Зауважила, що суд не повертав її заяву про уточнення позовних вимог, а тому, вважає, що суд необґрунтовано не розглянув позовну вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, та помилково відмовив в позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 09 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності учасників справи які не з`явились в судове засідання.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції необмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст 367 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (т.1 а. с.9).

За життя ОСОБА_4 залишив заповіт, складений 27 липня 2001 року, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л., за змістом заповіту належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3 заповідав дочці ОСОБА_1 (т. 1 а. с.10).

У встановлений законом строк позивачка звернулася до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , нотаріусом було заведено спадкову справу №801/2018.

10 липня 2019 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Саніною Л.А. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 , підстава - відсутність документа, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно, а саме - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та належним чином оформленої заяви, оригіналу довіреності та оплати встановлених законодавством платежів (т. 1 а. с. 7).

Згідно з даними, які містяться у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна станом на 24 травня 2019 року - квартира АДРЕСА_3 , державним реєстратором: Філією комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєвим Володимиром Володимировичем, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 43228001 від 27 вересня 2018 року 13:18:23; номер запису про право власності: 28122488; дата та час державної реєстрації: 24 вересня 2018 року 21:35:34; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія номер: 335, виданий 03 травня 2012 року, видавник: приватний нотаріус Матвєєв О.А.; право власності зареєстровано за ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 8) .

20 грудня 2021 року Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), у відповідь на адвокатський запит Чорної Олени від 05 грудня 2021 року щодо надання інформації, копії документів реєстраційної справи, повідомлено, що відповідно до Журналу обліку надходження (вибуття) реєстраційних справ, станом на 17 грудня 2021 року реєстраційна справа №000, а саме: заява про державну реєстрацію права власності №30282503 від 24 вересня 2018 року та документи, сформовані державним реєстратором Філії комунального підприємства Київського обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєвим В.В., на зберігання до Департаменту не надходили та на обліку не перебувають.

Додатково, зазначили, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року №340-ІХ виключено частину четверту ст. 17 Закону, якою було передбачено передачу реєстраційних справ до суб`єкта державної реєстрації, уповноваженого на зберігання реєстраційних справи. З набрання чинності Законом №340-ІХ реєстраційні справи зберігаються в електронному вигляді, а документи, подані заявником для проведення реєстраційних дій в паперовій формі, підлягають поверненню такому заявнику. Заява, подана в паперовій формі, документи про сплату адміністративного збору, запити державного реєстратора в паперовій формі та документи, отриманні із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року, за результатом проведення реєстраційних дій заявнику не поверталися та зберігаються державним реєстратором, яким проведено реєстраційну дію, протягом трьох днів. (т. 1 а. с.74-75)

На виконання ухвали суду від 02 листопада 2022 року про витребування доказів, Київським державним нотаріальним архівом повідомлено, що відповідно до реєстру для реєстрації нотаріальної дії (справа №02-33 том №1) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвєєва О.А. за реєстровим № 335 від 27 червня 2012 року, вказана інша нотаріальна дія, а саме посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Також повідомлено, що за реєстровим №227 від 03 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєвим О.А., було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, сторонами є ОСОБА_8 - продавець та ОСОБА_9 - покупець (т. 1 а. с. 201).

Під час розгляду справи з`ясовано, що з 02 червня 2021 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_10 , номер запису про право власності 42286957, підстава - договір купівлі-продажу, серія та номер 151, виданий 02 червня 2021 року, видавник - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сушик Олексій Вікторович (т. 1 а. с. 77).

Колегія суддів звертає увагу на те, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити

до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення судупро витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі №263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).

Окрім того, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

При цьому, необхідно враховувати, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 та підтримано Верховний Судом у постановах від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18, від 12 червня 2020 року у справі № 222/30/17.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема, у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

З огляду на зазначене, позивачка як спадкоємиця має право на звернення до суду із позовними вимогами про витребування майна від добросовісного набувача.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі 522/2201/15-ц.

Для правильного застосування правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, судам необхідно повно та всебічно дослідити підстави вибуття такого майна з володіння власника.

Так, згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Спірне майно вибуло із володіння спадкодавця на підставі договору купівлі-продажу, серія номер: 335, виданий 03 травня 2012 року, видавник: приватний нотаріус Матвєєв О.А.; право власності зареєстровано за ОСОБА_2 . (т. 1 а. с. 8).

Як встановлено судом, Київським державним нотаріальним архівом повідомлено, що відповідно до Реєстру для реєстрації нотаріальної дії (справа №02-33 том №1) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвєєва О.А. за реєстровим № 335 від 27 червня 2012 року, вказана інша нотаріальна дія, а саме посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Також повідомлено, що за реєстровим №227 від 03 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвєєва О.А., було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, сторонами є ОСОБА_8 - продавець та ОСОБА_9 - покупець (т.1, а. с. 201)

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин

не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Досліджені судом докази у своїй сукупності підтверджують факт підроблення договору купівлі-продажу від 03 травня 2012 року, а тому суд доходить висновку про те, що майно вибуло з володіння позивачки, як спадкоємця померлого власника, не з її волі, і не з волі спадкодавця, а відтак ОСОБА_1 має право на витребування з незаконного володіння спірної квартири, що перебуває у власності ОСОБА_3 , який придбав спірну квартиру у особи, яка не мала права на її відчуження.

Вирішуючи питання щодо належного складу учасників у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 заявила клопотання про залучення ОСОБА_3 в якості співвідповідача, окрім того, в даному клопотанні було заявлено про доповнення позову вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (т.1 а.с. 76).

Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року клопотання ОСОБА_1 судом першої інстанції задоволено, залучено у якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Проте, суд помилково залишив поза увагою заявлені ОСОБА_1 додаткові позовні вимоги про витребування майна.

Ухвалою суду від 31 серпня 2022 року у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Положення ч. 3 ст. 49 ЦПК України вказують на те, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Вказана заява (клопотання) ОСОБА_1 про доповнення позову вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння була подана вчасно, з дотриманням процесуальних строків, встановлених законодавством.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, посилався на те, що позивачкою залучено ОСОБА_3 співвідповідачем, але нею обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки не заявлено вимог до співвідповідача про витребування квартири з його незаконного володіння, а ОСОБА_3 є неналежним відповідачем за заявленими вимогами.

Колегія суддів зазначає, що неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Судом установлено, що з 02 червня 2021 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_10 , а тому судом вирішується питання про його права та інтереси як титульного власника спірної квартири, і він є особою, яка повинна відповідати у даних правовідносинах.

З огляду на те, що у поданому позивачкою клопотанні про залучення співвідповідача заявлена вимога про повернення квартири із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції в повній мірі не з`ясував належний суб`єктний склад сторін, та, як наслідок, дійшов необґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у справі, та в подальшому, визнавши за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру, в порушення вимог ст. 13 ЦПК України, не урахував що, правильним та ефективним способом відновлення порушеного права позивачки є витребування від ОСОБА_3 на її користь спірної квартири.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі правові норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма права, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма права, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми права, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у контексті загального принципу, закладеного першою нормою права.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Справедливого балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, заява № 19336/04).

Тобто, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння спадкоємця поза його волею, на підставі неіснуючого правочину, колегія суддів вважає, що витребування спірного майна з володіння добросовісного набувача ОСОБА_3 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності, оскільки права та інтереси позивачки переважають інтереси добросовісного набувача.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішень про державну реєстрацію права власності за відповідачами колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції вважав, що ефективний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом скасування записів про право власності за особами, які незаконно набули це право.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 , від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування записів про право власності не є потрібним для захисту порушених прав позивача.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий правовий висновок сформульований у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, не врахував правові висновки Верховного суду у спірних правовідносин, які є обов`язковими для застосування, допустив порушення норм процесуального права, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку, задовольнивши позовні вимоги шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішень державної реєстрації.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, та витребування від ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_4 , а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, в суді першої інстанції ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 516, 60 грн, з яких; 7 800 грн (т. 1 а. с. 5), 3320 грн (т. 1а. с. 34) за позовною вимогою майнового характеру, 908 грн (т. 1 а. с. 34 а) за позовною вимогою немайнового характеру, 496,20 грн (т. 1 а. с. 57) за подання заяви про забезпечення позову, 992, 40 грн (т. 1 а. с. 146) за подання заяви про витребування доказів.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1380 грн (т. 2 а. с. 13)

Отже, згідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, відшкодовує понесені нею судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог у розмірі 13 988,60 (13 516 - 908 + 1380) грн. Дана сума підлягає стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду від 02 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Витребувати від ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) у власність ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 13 988(тринадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 січня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова