Номер провадження 2/599/252/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2023 р. Зборівський районний суд Тернопільської області в складі: головуючої судді Чорної В.Г. при секретарі Грицай О. П., за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Зборові в режимі відеоконферецзв`язку поза приміщенням суду, з використанням власних технічних засобів представника позивача Черніцького Романа Івановича за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення в залі судових засідань Зборівського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

виклад позицій позивача та відповідача: позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 листопада 2021 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від неї в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів CШA. Факт укладення договору підтверджується розпискою написаною власноручно ОСОБА_4 13 грудня 2021 року відповідачем повернуто 900 доларів США, що підтверджується її записом на оригіналі розписки. 05 вересня 2022 року вона звернулася із листом-вимогою до ОСОБА_4 з проханням повернути гроші і попередженням, що вона змушена звернутися до суду про примусове стягнення боргу з покладенням на відповідача всіх судових витрат, однак, до цього часу грошові кошти відповідач не повернув та відмовляється їх повертати. Вважає, що має право вимагати повернення позичених нею грошей в судовому порядку, на підставі статей 525, 625, 1046, частини другої статті 1047, статей 1048, 1049, 1050 ЦК України та правових висновків викладених у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, справа №6-63цс13 та постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, так як розписка надана відповідачем 22.11.2021 підтверджує факт укладення договору позики, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_4 позичив в позивача грошові кошти в сумі 10000 доларів США. Оскільки в розписці не було встановлено строк повернення грошових коштів, то позивач 05 вересня 2022 року звернулася із листом-вимогою до ОСОБА_4 з проханням повернути гроші, які, згідно статті 1049 ЦК України відповідач повинен був повернути до 05 жовтня 2022 року, однак, свої зобов`язання не виконав.Тому, у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики просить суд стягнути суму боргу в розмірі 9100 доларів США з відповідача. Згідно з частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України, оскільки договором не встановлено розмір процентів, вважає що позивач має право на отримання їх в розмірі облікової ставки Національного банку України та відповідно до проведеного нею розрахунку розмір процентів, які відповідач повинен їй оплатили за період з 21.11.2021 до 05.10.2022 становить 1245.11 доларів США. Отже, заборгованість відповідача за договором позики становить 10345,11 доларів США, з них 9100 доларів США сума боргу та 1245,11 проценти. Орієнтований розмір судових витрат складає сплачений судовий збір та 10000 гривень на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_4 подав відзив на позов, в якому не визнає пред`явлені до нього позовної вимоги та заперечує щодо обставин викладених у позовній заяві, які вважає необґрунтованими, безпідставними, тому просить відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відзив обґрунтовує тим, що позивач доказом боргового зобов`язання вважає документ, в якому вказані відомості про отримання ним коштів, даний документ без назви, без зобов`язання та строку повернення коштів. Вважає, що зміст доданого до позову документу не підтверджує справжню правову природу правовідносин між ними, зокрема, укладення договору позики. Жодного зобов`язання щодо повернення коштів в згаданому документі не міститься. Доказів отримання відповідачем вимоги про повернення від 05.09.2022 позивачем не надано, що свідчить про безпідставність нарахування відсотків. Так як з позивачкою перебував у ділових відносинах, тому передачу коштів відповідач не заперечує. Стверджує, що упродовж 2021-2022 року повернув кошти ОСОБА_3 частинами: 13 грудня 2021 року 900 доларів США, 08-09 квітня 2022 року 7000 доларів США, в липні - серпні 2022 року 2100 доларів США. Після чого позивач запевнила, що жодних претензій не має, «розписка» була своєрідною гарантією та буде знищена. Будучи добросовісним та довірливим, враховуючи тривалий час знайомства із ОСОБА_3 , рекомендації спільних друзів, а також будучи необізнаним щодо вимог оформлення «розписки» та зазначення передачі коштів, відповідач повернення оригіналу розписки не вимагав.

Зазначає, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов.

Звертає увагу суду, що такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-бЗцс13 від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс1

Позиція сторін та їх представників в судовому засіданні. Судовий розгляд.

Позивач через представника відмовилася надавати суду пояснення в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України.

Представник позивача в суді позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та надав пояснення, відповідно до обставин, якими їх обґрунтовував. Просив суд задоволити позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_4 за договором позики в сумі 9100 доларів США та стягнути судові витрати.

Відповідач будучи допитаним судом в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України пояснив, що позивач дала йому в користування кошти в сумі 10000 доларів США. Які він повністю повернув. Першу суму 900 доларів повернув в грудні 2021 року на похороні матері позивача. 7000 доларів США повернув позивачу в квітні 2022 року в Турції в місті Ізмір, так як вона виїхала в зв`язку з війною. В серпні 2022 року 1000 доларів США та у вересні 2022 року 2100 доларів США повернула дружина ОСОБА_5 . Вони, як друзі з позивачем були в хороших ділових відносинах і він не перший раз брав в користування в неї гроші. Коли він брав гроші у позивачки вони були вдвох. Розписку написав так як позивачка - жінка і щоб вона знала і не хвилювалася, що поверне кошти. Передача позивачкою йому коштів відбулася в день, коли написано розписку. Визнає, що взяв у позивачки 10000 доларів США і саме таку суму їй повністю повернув. Просив відмовити у позові.

Представник відповідача адвокат Каневська М. О. просила відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. Підтвердила, що між сторонами тривалий час були дружні відносини. Відповідач взяв у позивача суму коштів 10000 доларів США, яка зазначена у розписці. Однак зі змісту розписки не зрозуміло, що кошти надані у позику. Для яких потреб відповідачу була потрібна саме така сума коштів, їй не відомо. Однак, кошти повернуто позивачу, що стверджується показами свідків.

Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2022 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики залишено без руху і надано строк на усунення недоліків.

14 листопада 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

21 лютого 2023 року відповідачем надано відзив на позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

21 лютого 2023 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, яка набрала законної сили, передано цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики на розгляд Зборівського районного суду Тернопільської області за підсудністю.

23 березня 2023 року ухвалою судді Зборівського районного суду Тернопільської області відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Зборівського районного суду Тернопільської області від 25.05.2023 задоволено клопотання представника відповідача про його участь в судових засіданнях в режимі відео конференції.

Ухвалою судді Зборівського районного суду Тернопільської області від 26.05.2023 задоволено клопотання представника позивача про його участь в судових засіданнях в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 29.05.2023 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі.

Ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області від 15.08.2023 відмовлено представнику відповідача в задоволенні клопотання про призначення судової технічної експертизи на предмет дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів.

Ухвалою суду від 29.05.2023 закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті о 09.30 год 20.06.2023 року, який відкладено в зв`язку з неявкою відповідача на 17.07.2023 року. Судовий розгляд відкладався за клопотанням представника відповідача для надання можливості ознайомитися із матеріалами справи 31.07.2023, в зв`язку з організацією допиту свідків та допитом свідків 15.08.2023, 08.09.2023, 26.09.2023, 09.10.2023, 27.10.2023, 14.11.2023, тобто з підстав, які суд визнав поважними.

Досліджені докази.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, показання відповідача та свідків, та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задоволити, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини.

22 листопада 2021 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів CШA. Факт укладення договору підтверджується розпискою написаною власноручно ОСОБА_4 13 грудня 2021 року відповідачем повернуто 900 доларів США, що підтверджується записом позивача на оригіналі розписки. /а.с.33/.

05 вересня 2022 року позивач звернулася із листом-вимогою до відповідача ОСОБА_4 з проханням повернути гроші і попередженням що буде змушена звернутися до суду про примусове стягнення боргу з покладенням на нього всіх судових витрат, надіславши на його адресу проживання відповідача. /а.с.9/. Згідно з описом вкладення, претензія на адресу проживання відповідача скерована рекомендованим листом /а.с.10/.

Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.

Верховний Суд України у постанові від 18 січня 2017 року по цивільній справі №6-2789цс16 та у постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі №6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В контексті даної правової норми обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис позичальника, його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

Суд звертає увагу, що нормами права не передбачено, що поясненнями сторони та показами свідка може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики (висновок ВС у постанові від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17 (провадження № 61-33033св18)).

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

В Постанові Великої Палати Верхового суду від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц ) зроблений наступний висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч. 1ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності їх визнання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

В судовому засіданні, на підставі досліджених розписки про отримання коштів відповідачем за договором позики, складених між сторонами встановлено факт отримання відповідачем ОСОБА_4 від позивача ОСОБА_3 грошової суми в сумі 10000 доларів США та, що з них повернуто позивачу 900 доларів США.

Таким чином, підписана ОСОБА_4 розписка, оригінал якої досліджено в судовому засіданні підтверджують факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів у вказаному розмірі в борг, так і факт неповернення вказаних грошових коштів, оскільки оригінали розписки зберігаються у позивача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Верховний Суду справі750/2316/19від 14.07.2021зазначив, що факт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.

Суд вважає, що зміст договору та розписки підтверджують, що між сторонами виникли відносини з договору позики.

З наведеного вище вбачається, що між сторонами існують боргові зобов`язання на суму 9100 доларів США, наведена обставина відповідачем спростовувалась показаннями свідка ОСОБА_6 , яка показала, що відповідач ОСОБА_4 в квітні 2022 року повернув 7000 доларів США ОСОБА_3 в м.Ізмірі, Туречина, свідка ОСОБА_7 , який показав, що із слів знає, що ОСОБА_4 повернув ОСОБА_3 гроші, а вона стягує їх через суд, та свідка ОСОБА_5 , яка показала, що особисто повернула в м.Тернопіль ОСОБА_3 в серпні 2022 року 1100 доларів США та у вересні 2022 року - 1000 доларів США.

Законодавець як одну із засад (принципів) цивільного судочинства визначає змагальність сторін, що зумовлює обов`язок суду, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків, оскільки протилежне матиме наслідком порушення гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Однак в судовому засіданні, жодними належними та допустимими доказами не підтверджено, що між сторонами виникли інші правовідносини, із змісту наданих договору та розписки вбачається, що між сторонами виникли правовідносини саме із договору позики.

Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 388/1354/17-ц (провадження №61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Суд вважає, що в даному випадку наявність оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, оскільки згідно долучених представником позивача оригіналу розписки про отримання коштів на суму 10000 доларів США свідчить про факт невиконання ОСОБА_4 взятих на себе боргових зобов`язань.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак, інші доводи представників сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду не впливають.

У зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково та стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики в розмірі 9100 (дев`ять тисяч сто) доларів США. В частині позовних вимог про стягнення 1245,11 доларів США відсотків слід відмовити, так як в суді представник позивача відмовився від вимоги про стягнення відсотків за договором позики, однак, відповідної заяви до суду не подав.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України покласти на відповідача ОСОБА_4 судові витрати - суму сплаченого судового збору пропорційно до суми задоволених позовних вимог - три тисячі триста двадцять сім гривень сімдесят чотири копійки.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 223, 258, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики в розмірі 9100 (дев`ять тисяч сто) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , судові витрати - суму сплаченого судового збору пропорційно до суми задоволених позовних вимог - три тисячі триста двадцять сім гривень сімдесят чотири копійки.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Повний текст рішення складено 24 листопада 2023 року.

Суддя Зборівського

районного суду Чорна В.Г.