Справа №639/4121/23
Провадження №2/639/1688/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого- судді Труханович В.В.,

за участю секретаря - Яременко В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу №639/4121/23 за позовною заявою Харківського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ректора Харківського національного медичного університету Капустника В.А. до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, згідно якої просив суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти в сумі 21 747,90 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_1 працювала в Харківському національному медичному університеті, з 03.11.2008 на посаді інспектора з контролю на виконанні доручень канцелярії організаційно-аналітичного відділу.

Наказом ХНМУ від 05 02.2018 №108/к відповідача переведено на посаду фахівця з діловодства загального відділу.

05.07.2022 ректором ХНМУ було видано наказ №312/2022-к про звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, вчинений з 24.02.2022 по 05.07.2022 (ч.4 ст. 40 КЗпП України).

За час з 24.02.2022 по 30.06.2022, відповідач неправомірно отримала від ХНМУ гарантії зі збереження місця роботи, посади і середнього заробітку в університеті та безпідставно отримала бюджетні кошти фонду заробітної плати у розмірі 21747,90 грн., які були перераховані на її особисту банківську платіжну картку в АТ «Укрексімбанк».

Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою Харківського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Призначено судове засідання.

29 листопада 2023 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якої повідомила, що у відповідності до ч. 3 ст. 119 КЗпП україни з 24.02.2022 по 05.07.2022 без достатньої правової підстави отримала середній заробіток у розмірі 21 747,90 грн.

Також зазначила, що визнає обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги та докази, що підтверджують вказані обставини, які зазначені позивачем у позовній заяві. З правовою оцінкою обставин, наданою позивачем в позовній заяві також погоджується та вважає її такою, що відповідає вимогам чинного законодавства.

29 листопада 2023 року від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про визнання позову.

Представник позивача адвокат Капустник В.В. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач, в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов визнала.

За таких обставин, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності нез`явившихся сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 30.10.2019 відповідач звернулась до ректора ХНМУ із заявою про увільнення її від виконання трудових обов`язків з 30.10.2019 по 30.10.2022 зі збереженням середньої заробітної плати та робочого місця, у зв`язку з прийняттям на військову службу та укладанням контракту (а.с. 14).

Наказом ХНМУ від 30.10.2019 №1044/к відповідача було увільнено від виконання трудових обов`язків з 30.10.2019 по 30.10.2022, у зв 'язку з укладанням контракту на проходження військової служби, із збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати на час виконання зазначених обов'язків (а.с. 15). Отже, з 30.10.2019 позивач нараховував відповідачу середній заробіток на час проходження військової служби у Збройних Силах України за контрактом. Як зазначає представник позивача, згідно наказу командира військової частини від 23.02.2022 №38, старшого солдата ОСОБА_1 , діловода відділення персоналу та стройового штабу військової частини, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «ґ» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років)), пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Тобто останнім днем проходження військової служби відповідача є 23.02.2022. 24.02.2022 відповідач повинна була приступити за основним своїм місцем роботи у Харківському національному медичному університеті. 24.02.2022 відповідач не приступила до роботи, про жодні зміни місця проходження військової служби та/або звільнення з неї, позивач не повідомила. Судом встановлено, що згідно наказу №312/2022-к від 05.07.2022 відповідача було звільнено за прогул без поважних причин (а.с. 16). Судом встановлено, що у вересні 2022 року відповідач звернулась до суду із позовною заявою до Харківського національного медичного університету, в якій просила суд визнати протиправним (незаконним) наказ від 05.07.2022 №312/2022-к та скасувати його, поновити її на роботі в Харківському національному медичному університеті на посаді фахівця діловодства загального відділу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.11.2022 у справі 639/2672/22, позов про скасування наказу було задоволено. Постановою Харківського апеляційного суду від 15.03.2023 рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.11.2022 - скасовано. Позов ОСОБА_1 до Харківського національного медичного університету про визнання незаконним наказу та його скасування залишено без задоволення (а.с. 24-29). Постановою Верховного суду від 21.09.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду від 15.03.2023 без змін. Так, згідно частини 3 статті 119 КЗпП (в редакції чинній станом на 30.10.2019) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Середній заробіток за таким працівником зберігається на підприємстві, де вони працювали на час призову з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 № 100

Зазначені норми ч. З ст. 119 КЗпП України передбачають, що між роботодавцем і працівником зберігаються трудові відносини, а працівник лише увільняється від виконання своїх обов`язків.

Таким чином, підставою для збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, є сам факт прийняття працівника на військову службу за контрактом на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Частиною 11 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992) встановлено, що особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік. Відповідно до частини 2 статті 21 Закону № 2232- ХІІ від 25.03.1992, громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади та середньої зарплати. За ці дні середній заробіток працівнику зберігається і нараховується з тієї самої середньої зарплати, за якою здійснювалась оплата за період військової служби (лист Мінсоцполітики від 31.03.2017 № 1008/0/101- 17/285).

Попри дію воєнного стану в Україні, законодавство не звільняє працівника - особу звільнену з військової служби, від обоє 'язку стати на військовий облік.

Отже, для збереження місця роботи та посади працівник повинен приступити до виконання обов`язків за трудовим договором в день, що настає після дня взяття на військовий облік у районному (міському) військкоматі після його звільнення з військової служби. У його військовому квитку зазначається дата про призов і звільнення з військової служби та взяття на військовий облік (лист Мінсоцполітики від 24.11.2015 № 1525/13/84-15).

Однак, як вже було встановлено при розгляді справи № 639/2672/22, відповідач не повідомляла ані військкомат, ані роботодавця - ХНМУ, про її звільнення з військової служби за контрактом 23.02.2022, та, відповідно, не здійснила заходів щодо взяття на облік в установленому Законом України № 2232-ХІІ від 25.03.1992 порядку, тим самим позбавивши можливість ХНМУ отримати інформацію про її звільнення від військкомату.

За нормами діючого законодавства, під час строкової військової служби за працівником зберігається середній заробіток. Після звільнення працівника з військової служби роботодавець має видати наказ про вихід такого працівника на роботу, оскільки під час призову працівник був увільнений від роботи наказом та під час служби за ним зберігалося робоче місце. Із дня виходу на роботу працівнику нараховується заробітна плата. З виданим наказом необхідно ознайомити особу, відповідальну за ведення табеля обліку використання робочого часу.

Як зазначає представник позивача, на момент звільнення відповідача, ХНМУ не видавався такий наказ, оскільки він, як роботодавець був позбавлений права та можливості його видати через неправомірні дії позивача.

Відповідач не отримувала заробітну плату та в порушення законодавства продовжувала отримувати середньомісячну заробітну плату, що була їй призначена під час увільнення у зв`язку з проходження військової служби в Збройних Силах України в розмірі, визначеному Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, та яка становила набагато більший розмір, від тієї, яку б отримувала відповідач при виході на роботу.

Згідно табелів робочого часу відповідач в період з лютого по червень місяць 2022 року обліковувалась, як така, що є увільненою, вона продовжувала отримувати кошти середнього заробітку при увільненні її з займаної посади у зв`язку з проходженням військової служби, тобто, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України продовжувала отримувати гарантії, хоча знала, що отримує їх безпідставно, знаючи, що її звільнили з військової служби 23.02.2022.

Також зазначив, що починаючи з лютого по червень місяць 2022 тобто майже на протязі 4 місяців, відповідач жодним чином не повідомляла позивача про звільнення з військової служби та причини відсутності на робочому місці, неможливість приступити до виконання своїх трудових обов`язків в дистанційній формі або іншим чином.

В свою чергу адміністрація ХНМУ була впевнена, що відповідач перебуває на військовій службі, щомісячно їй виплачувались бюджетні кошти фонду заробітної плати в розмірі середньої заробітної плати. Судом встановлено,що відповідач в період з 24.02.2022 по 30.06.2022 безпідставно, неправомірно, всупереч нормативно правовим актам, що підтверджено рішенням суду у справі № 639/2672/22, що набрало законної сили, отримувала гарантії зі збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, тобто незаконно отримала бюджетні кошти фонду заробітної плати у розмірі середньої заробітної плати що становить - 21747,90грн. (а.с. 18)

З метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача вимогу №01-13/530 від 28.03.2023 про стягнення надмірно виплачених коштів середнього заробітку в сумі 21 747,90 грн. (а.с. 21)

Як зазначає представник позивача, вимога №01-13/530 від 28.03.2023 була направлена на відому адресу проживання відповідача та на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача.

Станом на дату подання данної позовної заяви до суду, вимога про стягнення 21 747,90 грн. залишена відповідачем без розгляду та задоволення.

Так, відповідно до положень частини 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб.

Таким чином, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого), набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно надувалося, згодом відпала.

Як вже було встановлено судом, за час з 24.02.2022 по 30.06.2022, відповідач неправомірно отримала від ХНМУ гарантії зі збереження місця роботи, посади і середнього заробітку в університеті та безпідставно отримала бюджетні кошти фонду заробітної плати у розмірі 21747,90 грн., які були перераховані на її особисту банківську платіжну картку в АТ «Укрексімбанк».

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Так, відповідач в порушення законодавства продовжувала отримувати середньомісячну заробітну плату, що була їй призначена під час увільнення у зв`язку з проходження військової служби в Збройних Силах України в розмірі, визначеному Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, та яка становила набагато більший розмір, від тієї, яку б отримувала відповідач при виході на роботу.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі № 6-100цс15.

Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Дана правова позиція висловлена в Постанові КЦС ВС від 06.10.2021 у справі № 623/363/20.

Як свідчать матеріали судової справи, позивач, перераховуючи грошові кошти відповідачу в розмірі 21747,90 грн., не володів інформацією про те, що відповідач 23.02.2022 звільнений з військової служби у запас, та відповідно з 24.02.2022 не має права на гарантії встановлені частиною 3 ст.119 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19.07.2022), а тому поведінка позивача не може вважатися суперечливою. Крім того, за змістом частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті, зокрема заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Відповідач жодним чином не повідомляла позивача про звільнення з військової служби та причини відсутності на робочому місці, неможливість приступити до виконання своїх трудових обов`язків в дистанційній формі або іншим чином.

Отже, враховуючи, що постановою Харківського апеляційного суду від 15.03.2023 у справі 639/2672/22, звільнення ОСОБА_1 визнано законним, а отже середньомісячна заробітна плата за період з 24.02.2022 по 30.06.2022 в розмірі 21747,90 грн. отримана ОСОБА_1 неправомірно, в результаті недобросовісних дій з її боку, зазначені кошти зберігаються у неї без достатньої правової підстави, а Харківський національний медичний університет, в свою чергу, зазнав збитків на вказану суму.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи те, що відповідач визнала позов, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Харківського національного медичного університету підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» уразі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Так, суд приходить до висновку, що позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого останньою при зверненні до суду з позовною заявою, а 50 відсотків судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись 4, 12, 13, 81, 142, 223, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, ст. 119 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Харківського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківському національному медичному університету безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 21 747,90 грн. (двадцять одна тисяча сімсот сорок сім гривень 90 копійок).

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України в Новобаварському районі м. Харкова ГУ ДКСУ в Харківській області, повернути Харківському національному медичному університету 50% суми судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 1342,00 грн. (одна тисяча триста сорок дві гривні 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківському національному медичному університету50% суми судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 1342,00 грн. (одна тисяча триста сорок дві гривні 00 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: Харківський національний медичний університет, , місцезнаходження: м. Харків, пр. Науки, б. 4;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІІН: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 29.11.2023

Суддя В.В. Труханович