ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 952/844/20 Номер провадження 22-ц/814/1328/23Головуючий у 1-й інстанції Яценко Є. І. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач: Дряниці Ю.В.,

судді: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що 07 вересня 2011 р. між нею та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І. та зареєстрований в реєстрі за №1465.

Згідно договору позики ОСОБА_1 (позикодавець) передала у власність ОСОБА_3 (позичальникові) грошові кошти у розмірі 100 000, 00 грн строком до 07 вересня 2012 року.

Станом на 08.10.2020 р. відповідач свої зобов`язання перед позивачем не виконав та не повернув грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн.

Період прострочення грошового зобов`язання становить 2 953 дні. Пунктом 5 договору позики передбачено, що у разі не повернення своєчасно позичальником суми позики, останній зобов`язаний буде сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Позивач, керуючись статтями 526, 625, 1050 ЦК України, просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь суму заборгованості за договором позики від 07.09.2011 у розмірі 290299,84 грн, з яких: 100000 грн. заборгованість за позикою, 166045,74 грн інфляційні витрати, 24254,10 грн - 3% річних.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Рішення оскаржила представник позивача, яка посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних в межах трирічного строку від дня звернення позивача до суду.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що порушення відповідачем умов грошового зобов`язання на момент звернення до суду триває, отже боржник не може бути звільнений від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Вважає, що на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати та 3% річних за період з 12.10.2017 року по 07.10.2020 року.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з підстав, визначених ст. 375 ЦПК України.

Місцевим судом встановлено, що 07.09.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І. та зареєстрований в реєстрі за №1465, відповідно до п.1 якого позивач надала відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 100 000,00 гривень строком повернення до 07 вересня 2012 року.

В судовому засіданні з п. 5 договору позики від 07.09.2011 р. встановлено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суми позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Відповідно до п.7 вищевказаного договору вбачається, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України.

З розрахунку заборгованості доданої до матеріалів справи представником позивача до суду першої інстанції встановлено, що відповідач станом на 08.10.2020 має заборгованість перед позивачем за договором позики від 07.09.2011р. за 2953 дні прострочення у розмірі 290299,84 грн, з яких:100 000,00 грн заборгованість за позикою, 166045,74 грн інфляційні витрати, 24254,10 грн 3% річних.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд зазначив, що позовні вимоги є обгрунтованими, оскільки відповідача допустив порушення прав позивача внаслідок невиконання договірних зобов`язань за укладеним договором позики від 07.09.2011,проте позивач пропустила строк звернення до суду, у зв`язку з чим заява представника відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності була задоволена.

Колегія суддів погоджується з таки висновком місцевого суду.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Встановлено, що представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Зеленським В.В. - до суду першої інстанції заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин першої, другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, позовна давність переривається у разі пред`явлення позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Матеріали справи не містять доказів, що свідчать про переривання позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено, що з п.1 спірного договору позикивстановлено, що строк виконання зобов`язання в даних правовідносинах встановлено до 07 вересня 2012 року, тобто 3-х річний строк позовної давності розпочався з 08.09.2012 року і тривав до 08.09.2015 року. Позивач до суду звернулася лише 13.10.2020 року, тобто на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, трирічний строк позовної давності сплив.

Відповідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, районний суд, врахувавши наведені вище норми матеріального права та обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що відповідач у встановлений договором строк борг не повернув, проте позивач звернулася із позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

У доводах апеляційної скарги представник позивача вказує, що місцевий суд безпідставно застосував строк позовної давності до всіх позовних вимог, та вважає, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних нарахованих згядно ст. 625 ЦК України підлягають стягненню в межах трирічного строку, що передував подачі позову про стягнення боргу.

Зазначені доводи є безпідставними та не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У справі, яка переглядається, позовна давність щодо стягнення боргу за договором позики сплила, тому правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання.

Отже, встановивши пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду з вимогами до ОСОБА_3 про стягнення суми позики, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц (провадження № 61-17638св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду, на яку посилається представник позивача у апеляційній скарзі, викладені висновки щодо застосування статті 625 ЦК України у справах, в яких між сторонами не існувало натурального зобов`язання.

Натомість у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позовна давність щодо стягнення боргу за договором позики сплила, тому правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків місцевого суду не впливають, оскільки не ґрунтуються на доказах та зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Керуючись ст.ст.367,374ч. 1 п. 1,375,381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак