ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9454/23 Справа № 212/5555/21 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/5555/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2023 року, яке ухвалено суддею Колочко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 лютого 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання, третя особа ОСОБА_3 .

Позовна заява обґрунтована тим, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла повноліття, та продовжує навчання в Криворізькому національному університеті, денної форми навчання на контрактній основі. Позивач вказує, що він надає дочці матеріальну допомогу, однак такої допомоги не достатньо, а тому дочка потребує матеріальної допомоги матері на час навчання. Відповідачка за віком та станом здоров`я має можливість надавати дочці допомогу на період навчання.

Посилаючись на викладене, просив суд: стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої ОСОБА_3 , в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу), щомісячно з дня подачі позову до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що судом зроблено помилковий висновок щодо відмови в задоволенні позовних вимог. Так, судом не було враховано, що ОСОБА_4 має на праві приватної власності нерухоме майно, яке може передати у власність дітям, а саме частину квартири АДРЕСА_1 . Також, суд не врахував дій відповідачки, які свідчать про те, що інших своїх дітей вона забезпечує матеріально та намагалася їх забезпечити житлом, тоді як сумісних дітей з позивачем не бажає утимувати взагалі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видано повторно 28 жовтня 2016 року (а.с.9).

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 січня 2011 року, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.10).

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.08.2016, що змінено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.02.2017, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (а.с. 11-14).

Згідно довідки Криворізького Національного університету за №37-138 від 01 червня 2021 року, ОСОБА_3 є студенткою першого курсу, денної форми навчання, за кошти фізичних осіб, Криворізького Національного університету, дата закінчення навчання 30 червня 2024 року (а.с.15).

Відповідно до копій квитанцій АТ КБ «Приватбанк» від 07 вересня 2020 року, 14 січня 2021 року ОСОБА_1 здійснено оплату за навчання ОСОБА_3 у розмірі по 7950 гривень (а.с. 18).

Згідно копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №1226-, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 11 жовтня 2013 року, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_8 , матір`ю якої зазначена відповідачка по справі ОСОБА_5 (а.с.43).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась ОСОБА_9 , матір`ю якої в свідоцтві про народження зазначена відповідачка по справі ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого 14 квітня 2020 року (а.с.44).

Відповідно до копії довідки Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Покровської районної у місті ради за №607 від 14 червня 2021 року, встановлено, що ОСОБА_4 перебуває на обліку у відділі грошових виплат і компенсацій Управління праці та соціального захисту населення виконкому Покровської районної в місті ради та їй відповідно до Постанови КМУ №1751 від 27.12.2001, з 01.04.2020 до 01.05.2023, призначено допомогу при народженні дитини на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 860 гривень. Вказано, що станом на 14.06.2021 інші види допомог не призначались (а.с.45).

Згідно копій довідок УПСЗН виконкому Покровської районної в місті ради за №1962, №1504, ОСОБА_4 за період з грудня 2020 року по травень 2021 року отримала одноразову допомогу при народженні дитини у розмірі 5160 гривень, та за період з січня 2020 року по червень 2022 року у розмірі 5160 гривень (а.с.46, 47).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням встановленого під час розгляду справи майнового стану відповідачки, остання не спроможна сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, у визначеному розмірі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Частиною 4ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 23.01.2019 (справа № 346/103/17) вказав наступне.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті199,200,201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Отже, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 (а.с.9), досягла 18-річного віку та, згідно довідки Криворізького Національного університету за №37-138 від 01 червня 2021 року, є студенткою першого курсу, денної форми навчання, за кошти фізичних осіб, Криворізького Національного університету, дата закінчення навчання 30 червня 2024 року (а.с.15), тобто потребує у зв`язку з цим у матеріальної допомоги, зокрема, матері відповідачки ОСОБА_4 .

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що відповідачка ОСОБА_4 є матір?ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.43), ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.44), та, станом на час ухвалення рішення по справі, перебуває на обліку у відділі грошових виплат і компенсацій Управління праці та соціального захисту населення виконкому Покровської районної в місті ради, де їй призначено допомогу при народженні дитини (а.с.45, 46, 47).

Доказів щодо наявності у ОСОБА_4 інших джерел доходів суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, відповідачка ОСОБА_4 не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, та доводи апеляційної скарги такі висновки суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано, що ОСОБА_4 має на праві приватної власності нерухоме майно, яке може передати у власність дітям, а саме частину квартири АДРЕСА_1 , колегією суддів не приймаються, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, сам по собі факт наявності у відповідача нерухомого майна не може свідчити про можливість надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці у зв`язку з продовженням навчання.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу в межах наданих сторонами доказів, надав їм вірну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2023 року.

Головуючий:

Судді: