Справа № 572/358/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року Сарненський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді - ВЕДЯНІНОЇ Т.О.

при секретарі - ШЕВНІ І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сарни цивільну справу №572/358/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , із зняттям її з реєстрації за вказаною адресою, як такої, що більше року не проживає у цьому житлі.

В обґрунтування заявлених вимог в позовній заяві зазначено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , право на який він набув 19 березня 2008 року на підставі рішення виконавчого комітету Ремчицької сільської ради Сарненського району Рівненської області.

З 27 жовтня 2011 року по 11 лютого 2019 року позивач перебував у шлюбі із ОСОБА_4 , в якому у сторін по справі народилось п`ятеро дітей.

На даний час відповідач та діти сторін по справі проживають у с.Бережниця Сарненського району Рівненської області, однак, ОСОБА_4 є зареєстрованою у належному ОСОБА_3 житлі, хоча з 2019 року в будинку АДРЕСА_1 не проживає, добровільно знятись з реєстрації у належному позивачу житловому будинку відповідач не бажає.

Позивач вказує, що факт реєстрації відповідача у належному йому на праві власності житлі порушує його права, перешкоджає реалізації його прав як власника, що стало підставою для звернення із цим позовом до суду.

В судове засідання позивач подав письмову заяву, якою заявлені до відповідача вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання також подала письмову заяву, якою не визнала в повному обсязі.

Крім цього, ОСОБА_4 суду подано відзив на позов ОСОБА_3 , в якому відповідач звертає увагу на те, що в даному випадку законодавством визначений досудовий порядок вирішення таких спорів, до якого позивач не вдавався, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог.

Сторонами заявлені клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Заявлені клопотання судом задоволені.

Інших клопотань від сторін не надходило.

Правовідносини між сторонами виникли з приводу володіння житловим приміщенням, власником якого є позивач. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Надана суду позивачем копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зареєстроване в Електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 квітня 2008 року, доводить, що ОСОБА_3 19 березня 2008 року набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (форма власності приватна, частка ціла).

Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 квітня 2008 року,копія якого досліджена судом, доводить, що підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності від 19 березня 2008 року, видане Виконавчим комітетом Ремчицької сільської ради.

Із копії рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 січня 2019 року судом встановлено, що сторони по справі перебували між собою у шлюбі, який був зареєстрований 27 жовтня 2011 року Бережницькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області (актовий запис №11) та розірваний цим рішенням суду.

Вказаний доказ доводить, що відповідач не належить на даний час до членів сім`ї відповідача, а житло було набуто позивачем до реєстрації ним шлюбу із останньою, через що вказане житло не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, ч.1 ст.60 СК України.

Відповідно до довідки №926 від 28 листопада 2019 року, виданої Бережницькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області та довідки №28/09-13-09 від 17 січня 2023 року, виданої Центром з надання адміністративних послуг Сарненської міської ради ОСОБА_4 з 30 січня 2012 року зареєстрована по АДРЕСА_1 , хоча фактично проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що сторони по справі дійсно перебували у шлюбі, який було розірвано, через що відповідач не проживає за місцем реєстрації з 2019 року.

На доведення вказаних обставин позивачем суду надано акт обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 від 13 січня 2023 року, складений Ремчицьким старостинським округом Сарненської міської ради №02 від 13 січня 2023 року, відповідно до якого проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 , в ході якого встановлено, що на момент обстеження в будинку був присутній позивач та його неповнолітні діти; колишня дружина ОСОБА_3 ОСОБА_4 за вказаною адресою не проживає, що підтверджено поясненнями сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач є зареєстрованою у житлі позивача, в якому не проживає.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В позовній заяві позивач зазначав, що наявність реєстрації у належному йому на праві власності житлі відповідача, порушує його права власника цього майна, що стало підставою для звернення із позовом до суду.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 28 липня 2021 року у справі № 308/6915/19 провадження № 61-15165св20, вказує, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі "Gillow v. the U.K."), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі "Larkos v. Cyprus").

У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Отже, визнання особи такою, що втратила право на житло, має відбуватись виключно у відповідності до закону.

Статтею 405 ЦК України чітко визначено умови, за яких член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом : відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, або наявність певної домовленості між ним і власником житла або законом.

Доказування наявності або відсутності таких обставин, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України покладається на сторони.

Позивачем, в порушення вимог наведеної вище норми, не надано суду доказів відсутності відповідача у належному йому на праві власності житлі понад один рік (із позовом до суду позивач звернувся 31 січня 2023 року, в той час, як згідно із наданим суду актом обстеження матеріально-побутових умов проживання відповідача у вказаному документі не вказано часу, з якого ОСОБА_4 відсутні у зазначеному в позові житлі).

Крім цього, судом враховано, що позивачем не надано доказів, які б свідчили, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 та житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (право на якій підтверджено позивачем відповідним Свідоцтвом від 02 квітня 2008 року) є одним і тим самим житлом.

Враховуючи досліджені судом докази, якими не доведено факт відсутності відповідача у житлі за місцем її реєстрації понад один рік, суд вважає, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають.

Одночасно судом не приймаються до уваги заперечення ОСОБА_4 , викладені у відзиві на позов, поданому суду, оскільки ст.124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Отже, обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору має бути визначений законом. Аналогічну норму містить ЦПК України, статтею 16 якого визначено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Положення законодавства, на які посилається відповідач, не визначають обов`язковість зазначеної процедури, а визначають її як право власника житла звернутись із відповідною заявою про зняття особи із задекларованого місця проживання, відповідно до вимог Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити позивачу саме з підстав, вказаних судом, а не з підстав, зазначених відповідачем у відзиві.

На підставі наведеного, ст.ст. 379, 383, 395, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 81, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрованої по АДРЕСА_1 , жительки АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом : житловим будинком по АДРЕСА_1 відмовити повністю, за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з моменту проголошення. У разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: