ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/1009/21 Головуючий суддя І інстанції Зінченко О. В.
Провадження № 22-ц/818/1451/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: іпотечного кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференцзв`язку апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 травня 2023 року по цивільній справі № 630/1009/21 за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач 10 листопада 2021 року поштою звернувся до Люботинського міського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив:

- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № НАUGA00000002 від 30.05.2008 в розмірі 123 171,66 [Долар США], що за курсом 2635 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.10.2021 складає 3 245 573,24 грн (25460,39 [Долар CША] - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 29 870,39 [Долар США] заборгованість по процентам за користування кредитом; 7 915,63 [Долар США]- заборгованість по комісії за користування кредитом; 59 924.94 [Долар США]- пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) звернути стягнення на будинок загальною площею 85,80. житлова площа 65,60. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету на прилюдних торгах;

- виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 ;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позов мотивовано тим, що між позивачем та третьою особою ОСОБА_2 30.05.2008 був укладений кредитний договір № HAU2GA0000002, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 30000 доларів США. В якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_3 передав банку в іпотеку належний йому житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

В зв`язку з невиконанням боржником зобов`язань за кредитним договором, позивач вимушений звернутися з позовом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 14 червня 2022 року відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України після смерті відповідача ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , була залучена до участі у справі в якості відповідача з підстав прийняття спадщини боржника дружина померлого ОСОБА_4 .

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 23 травня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до положень ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Вказує, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 01.03.2019 року у справі №635/1677/17 та від 03.02.2016 року у справі №6-2026цс16. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не звернув уваги на положення ст.1268, ч.1,3 ст.1296, 1297 ЦК України відповідно до яких, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 набула статус іпотекодавця, незалежно від отримання нею свідоцтва про право власності на нерухоме майн, оскільки це є правом спадкоємця, та має обов`язок задовольнити вимоги кредитора за рахунок отриманого у спадщину майна, в даному випадку предмету іпотеки: будинок загальною площе. 85,80 житлова площа 65,60 що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, розглянула справу за відсутності інших часників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які без поважних причин не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову за його необґрунтованістю суд першої інстанції зазначив наступне.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що до відповідача ОСОБА_1 перейшло право власності на предмет іпотеки і вона набувала статусу iпотекодавця i має всі його права i несе всі його обов`язки за iпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_1 звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , але інформація про реєстрацію права власності відсутня.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено,що 30 травня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № HAU2GA0000002, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 30000 доларів США на споживчі цілі.

Згідно п. 8.3 кредитного договору забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека будинку загальною площею 85.80 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором, між ЗАТ АТ «Приватбанк» та ОСОБА_3 30.05.2008 укладено Договір іпотеки, згідно умов якого останній передав банку в іпотеку належний йому житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно інформації виконавчого комітету Люботинської міської ради № 03-36/4750 від 31.12.2021 у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , з 08.12.2001 зареєстровані відповідачка ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.45).

Боржник та іпотекодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Актовим записом про смерть № 247 від 05.05.2021 (а.с.47 -48).

Згідно відповіді приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л., викладеної в листі № 43/01-16 від 16.05.2022, після смерті ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого відповідачка ОСОБА_1 , син померлого ОСОБА_2 подав заяву про відмову від спадщини на користь своєї матері - відповідачка ОСОБА_1 (а.с. 78 -81).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідачка не надала до суду доказів про те, що вона повідомила позивача про прийняття спадщини та у справі відсутні докази, що позивач знав про відкриття спадщини або про її прийняття на день звернення до суду з цим позовом, який був поштовим зв`язком надісланий до суду першої інстанції 10 листопада 2021 року, а тому зазначений у ч. 2 ст. 1281 ЦК України шестимісячний строк для звернення до суду з цим позовом у розумінні ч. 3 цієї статті - не сплив.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

З моменту відкриття спадщини позивач як спадкоємець першої черги, який прийняв спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, набув право володіння та право користування спадковим майном і набуде право ним розпорядитися після оформлення спадщини.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Саме такі правові висновки були висловлені у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22).

За відсутності доказів про погашення спадкоємцем боржника боргу та письмової відмови спадкоємця в здійсненні одноразового платежу на користь кредитора має місце мовчазна відмова спадкоємця в здійсненні одноразового платежу, що є підставою для задоволення вимог кредитора в межах вартості отриманого спадкоємцем у спадщину майна.

Такий правовий висновок був висловлений у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 195/1369/21 (провадження № 61-6588св22).

Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Такий висновок є сталий та був підтверджений у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2022 року у справі № 537/4780/18 (провадження № 61-8721св210).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину). Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18), від 08 серпня 2018 року у справі № 686/10026/16-ц (провадження № 61-6373св18), від 14 січня 2019 року у справі № 311/917/15-ц (провадження № 61-38428св18), від 14 травня 2021 року у справі № 205/6803/19 (провадження № 61-9908св20).

Положеннями частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення до суду з цим позовом) передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Отже, застосування такого способу захисту права, як звернення стягнення на предмет іпотеки, пов`язане з невиконанням основного зобов`язання у встановлений строк (термін).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначила, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

У даній справі стягнення на предмет іпотеки та його реалізація на прилюдних торгах у судовому порядку передбачено п. 24 Договору іпотеки від 30 травня 2008 року (а.с. 19-21).

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Реалізація предмета іпотеки на прилюдних торгах за судовим рішенням передбачена статями 39, 41 Закону України «Про іпотеку».

В силу статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Питання звернення стягнення на іпотечне майно, право власності на яке перейшло до нового власника (спадкоємця) неодноразово перебувало предметом розгляду Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2019 року міститься висновок про те, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки (справа № 338/1769/15-ц).

У постанові від 05 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою (справа № 338/1769/15-ц).

За рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року №8-р/2020, положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» є конституційними та не порушують розумного балансу між правами і інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна).

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, відповідачка, як спадкоємець, набула статус іпотекодавця і несе всі обов`язки, обумовлені іпотечним договором в тому ж обсязі і на тих самих умовах, що і спадкодавець. У даному випадку, з урахуванням доведеного розрахунком заборгованості, договорами кредиту та іпотеки факту існування заборгованості спадкодавця за кредитним договором HAU2GA0000002 від 30 травня 2008 року, вона відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості успадкованого предмета іпотеки, яка зазначена у п. 35.5 договору іпотеки в сумі 235181 грн. 24 коп. (а.с. 22 на зв).

Тому за змістом вказаної норми ст. 1282 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у даному випадку у відповідачки спадкоємця боржника та іпотекодавця виник обов`язок задовольнити вимоги кредитора за рахунок майна, яке було передане спадкоємцям боржника у натурі.

Суд першої інстанції правильно навів у своєму рішенні правові висновки, які були висловлені у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) зазначено, що стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Однак, при цьому помилково вважав, що до ОСОБА_1 не перейшло право власності на предмет іпотеки і вона не набувала статусу iпотекодавця, оскільки згідно ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, але відповідач ОСОБА_1 звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , але інформація про реєстрацію права власності відсутня.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вказаним правовим висновкам касаційних судів про те, що внаслідок виникнення права власності у спадкоємця на спадщину в день її відкриття - відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора (постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18), від 08 серпня 2018 року у справі № 686/10026/16-ц (провадження № 61-6373св18), від 14 січня 2019 року у справі № 311/917/15-ц (провадження № 61-38428св18), від 14 травня 2021 року у справі № 205/6803/19 (провадження № 61-9908св20). Оскільки державна реєстрація права власності є похідною від отримання свідоцтва на спадщину, то і відсутність державної реєстрації спадщини у даному випадку не є підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора про звернення на предмет іпотеки.

Такий висновок узгоджується з нормою ст. 1218 ЦК України, яка передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, оскільки банк довів своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № НАUGA00000002 від 30.05.2008 в розмірі 123 171,66 доларів США, що за курсом 2635 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.10.2021 складає 3 245 573,24 грн (25460,39 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 29 870,39 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 7 915,63 доларів США- заборгованість по комісії за користування кредитом; 59 924.94 доларів США]- пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) то відповідно до наведених обставин та правового обґрунтування та в цій частині позов слід задовольнити та звернути стягнення на будинок загальною площею 85,80 кв.м, житлова площа 65,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Колегія суддів звертає увагу на необхідність зупинення виконання такого рішення суду.

Так, наразі на території України з 24 лютого 2022 року на підставі Закону України від 8 листопада 2023 року № 3429-IX «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (Указ Президента України від 6 листопада 2023 року № 734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» - з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб) діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

У такому висновку суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України застосовує правові висновки, які були висловлені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15 (провадження № 61-10125св21) про те, що згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Щодо позовних вимог про виселення колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами другою та третьою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV).

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19) було сформульовано правовий висновок, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Аналогічні правові висновки щодо неможливості виселення із жилого приміщення, що було предметом іпотеки, без одночасного надання іншого житла у разі, якщо воно було придбане не за кредитні кошти були викладені раніше Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц,

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, яке було висловлено у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

З огляду на те, що предмет іпотеки у даній справі був придбаний не за кредитні кошти, які є підставою цього позову, а банк не зазначив у позові інше постійне жиле приміщення, до якого можливе виселення відповідачів, то згідно вказаних норм ч.ч. 2, 3 ст. 109 ЖК України та вищевказаних правових висновків касаційного суду у задоволенні позовних вимог банку в частині виселення необхідно відмовити за його необґрунтованістю. При цьому колегія суддів відхиляє за недоведеністю аргументи апелянта про те, що відповідачка без дозволу банку вселилась до предмету іпотеки, що спростовується вищевказаної довідкою про реєстрацію постійного місця проживання відповідачки ще до укладення договорів кредиту та іпотеки (а.с. 45).

Отже доводи скарги знайшли своє часткове підтвердження лише щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржене рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову лише в цій частині.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідачку пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 травня 2023 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № НАUGA00000002 від 30.05.2008 в розмірі 123 171,66 доларів США, що за курсом 2635 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.10.2021 складає 3 245 573,24 грн (25460,39 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 29 870,39 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 7 915,63 доларів США- заборгованість по комісії за користування кредитом; 59 924.94 доларів США]- пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) звернути стягнення на будинок загальною площею 85,80 кв.м, житлова площа 65,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В частині виселення ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 - у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 109827 грн 92 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 17 листопада 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.