КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 754/11045/22

номер провадження 22-ц/824/11628/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та як представник Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року /суддя Сенюта В.О./

у справі за заявою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Южди Сергія Миколайовича про розподіл судових витрат, заявою представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката Южди Сергія Миколайовича про розподіл судових витрат

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

На адресу Деснянського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Южди С.М. надійшла уточнена заява про розподіл судових витрат. Подану заяву обґрунтовано тим, що представництво відповідача у даній справі, а також підготовку матеріалів для відзиву на позовну заяву, зібрання у справі доказів та подання до суду, підготовку повідомлення третьої особи про відкриття провадження у справі та заяви про залучення до участі у справі третьої особи здійснював та здійснює адвокат Южда С.М. на підставі укладеного з ОСОБА_1 договору про надання правової допомоги від 15.11.2021 року. На підставі викладеного, просив стягнути з позивача 31000,00 грн. витрати на правову допомогу.

Крім того, до суду надійшла уточнена заява про розподіл судових витрат від представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ФОП ОСОБА_2 - адвоката Южди С.М. Подану заяву обґрунтовує тим, що представництво третьої особи та відповідача у даній справі, а також підготовку матеріалів для пояснення третьої особи щодо позову та відзиву на позовну заяву та зібрання доказів для подання до суду здійснює адвокат Южда С.М. на підставі укладеного договору про надання правової допомоги від 15.11.2021 року. На підставі викладеного, просив стягнути з позивача 25000,00 грн. витрати на правову допомогу.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року у задоволенні заяв представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Южди Сергія Миколайовича та представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 - адвоката Южди Сергія Миколайовича про розподіл судових витрат - відмовлено. /а.с. 192-195/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та як представник ФОП ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу скасувати, задовольнивши вимоги заяви.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема, не надано оцінки недобросовісній поведінці та необґрунтованим діям позивача та його представника щодо зловживання процесуальними правами, які полягали в тому, що був відсутній письмовий правочин щодо позики, а позивач намагався ввести суд в оману нібито його існуванням. Між сторонами мали місце орендні відносини, водночас, позивач звернувся з завідомо безпідставним позовом, за відсутності предмета спору (позики) та у спорі, що має очевидно штучний характер. Представник позивача зловживала процесуальними правами, ініціюючі відкладення розгляду справи з надуманих причин, позивач не був присутнім у жодному судовому засіданні).

Також вказував на те, що суд першої інстанції застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду.

Так, Постановою Верховного суду від 29 березня 2023 року, справа №712/15541/18, встановлено, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про компенсацію їй витрат на правничу допомогу у зв`язку з залишенням позову без розгляду, помилково поклав на відповідача тягар доведення необґрунтованості дій позивача у справі, не врахувавши те, що позивач, звернувшись до суду з позовом, створив відповідачу умови, які призвели до виникнення потреби в укладенні ним договору про надання правничої допомоги, витрачання власного часу та коштів, подання відзиву, пояснень, заперечень, клопотань про призначення судової експертизи тощо.

Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2022 року у справі № 910/12184/20, зазначив: - право позивача як особи, що подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з цим наявні підстави для вирішення питання щодо покладення відповідних судових витрат на позивача; - неявка повноважного представника позивача, належно повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки можуть кваліфікуватися як необґрунтовані дії. При цьому саме на позивача покладається обов`язок доведення неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій.

У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18) Верховний Суд зазначив, що залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами. Суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема, забезпечує захист інтересів відповідача, який змушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання.

Позивач не довів обґрунтованості позову через безпідставність, очевидно штучний характер позики та не довів неможливості вчинення ним процесуальних дій (систематична, безпідставна неявка у судові засідання).

Наголошував також і на тому, що залишення позову без розгляду є виключно наслідком процесуальної поведінки позивача та його представника, які неодноразово, без поважних причин, не з`являлись у судові засідання.

Вказував на порушення норм процесуального права, що полягає у помилковому застосуванні судом ст. 141 ЦПК України при залишенні позову без розгляду, оскільки застосуванню підлягала норми ст. 142 ЦПК України.

Представник позивача Ющенко О.О. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність її доводів. Вказував, що виходячи із системного тлумачення положень ч.5, ч. 6 ст. 142, ч. 9 ст. 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача, як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до ч. 5 статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Перелік дій які є зловживанням процесуальними правами зазначені в ч. 2 ст. 44 ЦПК України. Причиною залишення позовної заяви без розгляду стала неявка позивача та представника позивача в судові засідання 01.05.2023 року та 24.05.2023 року. Такі дії позивача та представника позивача не є зловживанням процесуальними правами. Заходів процесуального примусу до позивача не застосовувались. При цьому звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Сам по собі факт залишення позову без розгляду не може бути підставою для задоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат. Вказував на те, що відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали (Постанова ВС від 25 жовтня 2021 року у справі N 757/49982/19 (провадження N 61-11269св21).

Щодо доказів, зазначав, що представником третьої особи надано договір про надання правової допомоги б/н від 15.11.2021 між ФОП ОСОБА_2 та адвокатом Южда С.М., який встановлює в п.1.1. обсяг та умови надання консультаційних послуг, юридичних послуг, правової допомоги, здійснення представництва та захисту передбачаються в договорі та додатковими угодами. Договір не містить інформації, що представництво здійснюється в цивільній справі № 754/11045/22 Деснянського районного суду м. Києва. Додаткова угода не надана суду. Додаток № 1 до договору про надання правової допомоги б/н від 15 листопада 2021 року між ФОП ОСОБА_2 та адвокатом Южда С.М. містить посилання на п. 4.1. Договору про надання правової допомоги від 27 грудня 2021 року. Такого договору в матеріалах справи немає.

Отже, судом першої інстанції прийнято законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що згідно письмових матеріалів справи, 24.05.2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ФОП ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Відмовляючи у стягненні витрат на правову допомогу, суд першої інстанції вірно керувався нормами ч.ч. 5, 6 ст. 142 ЦПК України про те, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

За ч. 9 ст. 141 ЦПК, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, виходячи з означених норм цивільно-процесуального законодавства, підставою для стягнення компенсації судових витрат при постановленні ухвали суду про залишення позову без розгляду, є встановлення судом необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст. 142 ЦПК України), а також у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони (ч.6 ст. 142 ЦПК України, ч. 9 ст. 141 цього Кодексу).

Судом першої інстанції зауважено, що зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Зловживання процесуальними правами - це умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Водночас, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету обмеження прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Так, Верховний Суд у постанові від 14 січня 2021 року зазначив про те, що для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції зауважено, що процесуальні дії позивача, спрямовані на захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Крім того, судом першої інстанції не було визнано позов завідомо безпідставним відповідно до положень ст. 44 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що письмові матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності обставин передбачених ч. 9 ст. 141 ЦПК України, а відтак вимоги заяви про розподіл судових витрат не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, про те, що судом першої інстанції не надано оцінки недобросовісній поведінці та необґрунтованим діям позивача та його представника щодо зловживання процесуальними правами, які полягали в тому, що був відсутній письмовий правочин щодо позики, а позивач намагався ввести суд в оману нібито його існуванням. Між сторонами мали місце орендні відносини, водночас, позивач звернувся з завідомо безпідставним позовом, за відсутності предмета спору (позики) та у спорі, що має очевидно штучний характер. Представник позивача зловживала процесуальними правами, ініціюючі відкладення розгляду справи з надуманих причин, позивач не був присутнім у жодному судовому засіданні).

Також вказував на те, що суд першої інстанції застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду.

Так, Постановою Верховного суду від 29 березня 2023 року, справа №712/15541/18, встановлено, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про компенсацію їй витрат на правничу допомогу у зв`язку з залишенням позову без розгляду, помилково поклав на відповідача тягар доведення необґрунтованості дій позивача у справі, не врахувавши те, що позивач, звернувшись до суду з позовом, створив відповідачу умови, які призвели до виникнення потреби в укладенні ним договору про надання правничої допомоги, витрачання власного часу та коштів, подання відзиву, пояснень, заперечень, клопотань про призначення судової експертизи тощо.

Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2022 року у справі № 910/12184/20, зазначив: - право позивача як особи, що подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з цим наявні підстави для вирішення питання щодо покладення відповідних судових витрат на позивача; - неявка повноважного представника позивача, належно повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки можуть кваліфікуватися як необґрунтовані дії. При цьому саме на позивача покладається обов`язок доведення неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій.

У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18) Верховний Суд зазначив, що залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами. Суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема, забезпечує захист інтересів відповідача, який змушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання.

Позивач не довів обґрунтованості позову через безпідставність, очевидно штучний характер позики та не довів неможливості вчинення ним процесуальних дій (систематична, безпідставна неявка у судові засідання).

Наголошував також і на тому, що залишення позову без розгляду є виключно наслідком процесуальної поведінки позивача та його представника, які неодноразово, без поважних причин, не з`являлись у судові засідання.

Вказував на порушення норм процесуального права, що полягає у помилковому застосуванні судом ст. 141 ЦПК України при залишенні позову без розгляду, оскільки застосуванню підлягала норми ст. 142 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема, не надано оцінки недобросовісній поведінці та необґрунтованим діям позивача та його представника щодо зловживання процесуальними правами, які полягали в тому, що був відсутній письмовий правочин щодо позики, а позивач намагався ввести суд в оману нібито його існуванням, водночас, між сторонами мали місце орендні відносини, апеляційним судом відхиляються з огляду на те, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Право обирати спосіб захисту та підстави позову належить виключно позивачеві.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що представник позивача зловживала процесуальними правами, ініціюючі відкладення розгляду справи з надуманих причин, позивач не був присутнім у жодному судовому засіданні, апеляційний суд вказує на те, що причини неявки та їх поважність, як і неможливість розгляду справи оцінюються судом першої інстанції при вирішенні питання залишення позову без розгляду. Сторони зазначене рішення не оскаржили, тому апеляційний суд позбавлений можливості вирішення питання чи міг суд першої інстанції розглянути позов у відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, без участі позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги з посиланням на правові позиції ВС, апеляційний суд вказує на індивідуальність кожного спору, зокрема і щодо визначення чи були позивачем проявлені зловживання.

У даній справі позов подано в кінці 2022 року, з підставами та предметом обраним позивачем, відносини між сторонами щодо отримання коштів дійсно існували, що також підтверджується апелянтом, сторони у справі обмінювались правовими позиціями.

Встановлено, що в судове засідання призначене на 01.05.2023 року позивач та представник позивача не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд звертає увагу на те, що 01.05.2023 року від представника позивача - адвоката Ющенко О.О. надійшло клопотання про перенесення судового засідання, призначене на 01.05.2023 року о 14:15 год. через свою хворобу.

В судове засідання призначене на 24.05.2023 року сторона позивача не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, отримане 19.05.2023 року представником позивача - Ющенко О.О.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції не розглядав питання у відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України про розгляд справи за відсутності належним чином повідомленого позивача, жодних процесуальних заходів впливу до позивача та його представника не застосовувалось.

Очевидної штучності позову як і системної, безпідставної неявки апеляційний суд в даному випадку не вбачає, з огляду також на строки перебування справи на розгляді та обмін між сторонами документами у справі.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується (постанова ВС від 14.01.2021 у справі №521/3011/18).

Отже, зважаючи на вказані обставини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування ч. 5 ст. 142 ЦПК України та недоведеності відповідачем підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

Порушення норм процесуального права, що полягало у помилковому застосуванні судом ст. 141 ЦПК України, також апеляційним судом не встановлено з огляду на посилання судом першої інстанції на ст. 141 ЦПК України в загальному контексті судового рішення та пряму вказівку в його тексті на положення ч. 5 ст. 142 ЦПК України, і не може вважатись процесуальною помилкою суду, оскільки не впливає на правильність судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та як представник Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: