Єдиний унікальний номер судової справи 487/6342/18
Номер провадження 22-ц/812/1155/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

20 листопада 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - Пономарьова О.І. ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 20 вересня 2023 року, під головуванням судді Сухаревич З.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія Світлана Анатоліївна, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району міста Миколаєва, про визнання договору дарування недійсним і поновлення права власності на житлове приміщення,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Заводський відділ державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (натепер - Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси)), про визнання договору дарування недійсним і поновлення права власності на житлове приміщення

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у грудні 2016 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору позики та стягнення боргу в розмірі 671 175 грн. (цивільна справа №487/6582/16-ц)

Одночасно із вищевказаною позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2017 року у цивільній справі №487/6582/16-ц заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_3 в межах суми ціни позову у розмірі 671 175 грн., заборонивши його відчуження у будь-який спосіб.

12 січня 2017 року вищевказану ухвалу направлено на адреси ОСОБА_3 та Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області для відома та виконання.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2018 року у цивільній справі №487/6582/16-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 564 904 грн. боргу за договором позики та судові витрати в сумі 5 649 грн.

В процесі виконання вищевказаного судового рішення позивачу стало відомо, що будучи достовірно обізнаною про наявність позову до неї та ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2017 року про забезпечення позову, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 18 січня 2017 року уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А.

Позивач вважає, що вказаний договір дарування є фіктивним, оскільки він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а був укладений відповідачами навмисно з метою уникнення в майбутньому виконання рішення суду про стягнення на його користь суми боргу з ОСОБА_3 в примусовому порядку.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 січня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., недійсним з моменту його укладення, та поновити право власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 .

05 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що існує велика вірогідність відчуження відповідачами вказаної квартири, щоб уникнути стягнення боргу за рішенням суду, а тому невжиття у даному конкретному випадку заходів забезпечення позову може утруднити чи взагалі зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 121.4 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , та заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії стосовно зазначеного нерухомого майна.

Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним і поновлення права власності на житлове приміщення, та у випадку, задоволення судом позову спірний договір дарування буде визнано недійсним, що потягне за собою витребування нерухомого майна з власності відповідача, а тому невжиття заходів до забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим в подальшому виконання рішення суду.

В подальшому, ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 березня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія Світлану Анатоліївну.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 жовтня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району міста Миколаєва.

18 вересня 2023 року адвокат Пономарьов О.І., діючи в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до суду першої інстанції із заявою, в якій просив скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 жовтня 2018 року.

В обґрунтування заяви посилався на те, що ухвалюючи рішення про забезпечення позову суд не з`ясував відповідність обсягу позовних вимог, про що зазначено в ухвалі, зокрема, про стягнення боргу, до вартості арештованого судом майна, чим грубо порушив ч.3 ст.150 ЦПК України щодо співмірності вжитого судом захисту забезпечення позову.

Також посилався на нововиявлені обставини, а саме на оцінку вартості арештованого майна, яка станом на 31 серпня 2023 року складає 2 691 625 грн.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 вересня 2023 року у задоволені заяви про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвала обґрунтована тим, що звертаючись із заявою про скасування заходів забезпечення позову заявник посилався лише на допущені, на його думку, порушення судом норм процесуального права, при вирішенні питання про забезпечення позову, зокрема на неспівмірність вимог позивача вжитим заходам забезпечення позову. При цьому, жодних обставин, які б свідчили про те, що потреба в забезпечені позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно з тих чи інших причин відпала або змінилися обставини, що зумовили його застосування у заяві про скасування забезпечення позову заявником не зазначено, як і не надано доказів на підтвердження наявності цих обставин.

Окрім того, доводи заявника щодо нововиявлених обставин вартості вказаної квартири, суд відхилив, оскільки вказане не підтверджує зміну будь-яких обставин у порівнянні з ситуацією, що існувала на час ухвалення судового рішення про застосування заходів забезпечення позову, та які могли би бути підставою для скасування забезпечення позову в порядку ст.158 ЦПК України, а є лише доказом вартості нерухомого майна, на яке накладено арешт, станом на 31 серпня 2023 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому його виконанні.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (п.3 ч.1 ст.151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У ч.1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладанням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії або забороною іншим особам вичиняти дії щодо предмета спору.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Так, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

Порядок та підстави для скасування заходів забезпечення позову визначені у ст.158 ЦПК України.

Частиною 1 даної статті передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 121.4 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , та заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії стосовно зазначеного нерухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови, які існували на момент постановлення ухвали про забезпечення позову не змінилися, дана справа перебуває на розгляді, рішення по суті спору не ухвалено.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування (п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9).

Як вбачається зі змісту поданої заяви про скасування заходів забезпечення позову, відповідач ОСОБА_3 фактично не погоджуються з постановленою ухвалою суду про забезпечення позову від 08 жовтня 2018 року, яка переглядалась в апеляційному порядку. Так, доводи наведені в заяві про скасування заходів забезпечення позову фактично стосуються оскарження правомірності вжиття судом заходів забезпечення позову.

Разом з тим, правомірність вжиття заходів забезпечення позову була об`єктом перегляду в апеляційній інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , та постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 жовтня 2018 року залишено без змін.

Предметом розгляду в даній справі є не питання правомірності вжиття судом заходів забезпечення позову, а наявність чи відсутність підстав для їх скасування.

Процесуальні дії суду щодо вжиття заходів забезпечення позову і їх скасування врегульовані окремими нормами, є різними за своїм юридичним змістом і за обставинами, які підлягають встановленню.

Відповідно до приписів частин 7-10 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи (ч.7). Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення (ч.8). У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ч.9). У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч.10).

За змістом даних норм скасування заходів забезпечення позову пов`язане не із правомірністю їх вжиття, а із результатами розгляду справи і вирішення спору по суті чи залишенням позову без розгляду, або закриття провадження у справі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що підстав для скасування заходів забезпечення позову немає, оскільки заявник не навів того, що потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування, або що рішення суду вже виконане, зважаючи на те, що на час вирішення питання про скасування заходів забезпечення в даній справі, ще не було ухвалено по суті спору судове рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що натепер вартість арештованого майна значно збільшилась, що фактично є не співмірним заявленими позовними вимогами та сумою боргу за судовим рішенням є помилковими, не спростовують відсутність загрози невиконання рішення суду у справі, що переглядається у разі задоволення позову та не можуть бути підставою для скасування заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам заявника наведеним в якості підстав для скасування заходів забезпечення позову, не заслуговують на увагу, оскільки забезпечення позову у цьому спорі спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

При цьому, предметом розгляду в даній справі є не питання правомірності вжиття судом заходів забезпечення позову, а наявність чи відсутність підстав для їх скасування.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються і не дають суду підстав для скасування ухвали, яка постановлена з дотриманням вимог закону.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 22 листопада 2023 року