РІШЕННЯ

Іменем України

07.11.2023 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секратаря судового засідання Титикайло І.Ю.

позивачки ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Яцишина А.В.

представника відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому черговому судовому засіданні, в залі суду у м. Львові цивільну справу № 465/7816/22 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна Лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» про зобов`язання відповідача створити комісію щодо розслідування гострого професійного захворювання її, позивачки, ОСОБА_1 , у порядку визначеному чинним законодавством України, -

в с т а н о в и в:

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Яцишин Андрій Володимирович звернувся до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства "Львівське територіальне медичне об"єднання "Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги" про зобов"язанн вчинити дії. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що позивачка, працює на посаді медичної сестри приймального відділення Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» Відокремлений підрозділ «Лікарня Князя Лева» (м. Львів, вул. Ужгородська, 1). В грудні 2020 року, вона, позивачка, захворіла на гостре професійне захворювання (Covid-19), у зв`язку з чим перебувала на стаціонарному лікуванні з 09.12.2020р. по 17.12.2020р. у Комунальному некомерційному підприємстві «Львівська 1-а міська клінічна лікарня ім. Князя Лева». Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», захворювання на інфекційні хвороби медичних та інших працівників, що пов`язані з виконанням професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних хвороб (надання медичної допомоги хворим на інфекційні хвороби, роботи з живими збудниками та в осередках інфекційних хвороб, дезінфекційні заходи тощо), належать до професійних захворювань. Зазначені працівники державних і комунальних закладів охорони здоров`я та державних наукових установ підлягають обов`язковому державному страхуванню на випадок захворювання на інфекційну хворобу в порядку та на умовах, установлених Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Порядком розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 року № 337, визначено процедуру проведення розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, що сталися з особами, визначеними частиною першою статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до ч.1 ст.43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються, зокрема, акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть. Зазначає, що з відповіді відповідача на адвокатський запит представника позивачки вбачається, що відповідач не вважає захворювання ОСОБА_1 таким, що підпадає під дію Порядку та зазначає, що жодні розслідування її захворювання не проводились, а отже не приймались будь-які рішення у формі актів, що є підставою для отримання в подальшому виплат згідно норм чинного законодавства України. Беручи до уваги описане вище, зокрема факт захворювання позивача на гостре професійне захворювання (Covid-19) під час виконання професійних обов`язків, невжиття роботодавцем жодних дій визначених чинним законодавством України на встановлення фактів, які в подальшому є необхідними для отримання позивачем гарантованих державною виплат згідно чинного законодавства України, відповідачем грубо порушено права позивача на отримання таких виплат. Відтак, просить зобов`язати відповідача створити комісію щодо розслідування гострого професійного захворювання в порядку, визначеному законодавством України.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17.01.2023р. відкрито провадження та призначено у справі підготовче судове засідання.

У поданому відзиві на позовну заяву відповідач заперечує позовні вимоги. Зазначає, що дії позивачки суперечать п.13 розділу ІІ Порядку надання первнинної медичної допомоги, затвердженого Наказом МОЗ Україн від 19.03.2018р. №504 "Про затвердження Порядку надання первинної медичної допомоги". ІНФОРМАЦІЯ_1 в ВП "Лікарня князя Лева" взято біоматеріал для проведення повторного дослідження тестування на SARS-CoV-2 методом ПЛР. Дослідження проведено Львівським обласним лабораторним центром МОЗ України. Результат дослідження від 11.12.2020р. №182205 від"ємний, РНК вірусу SARS-CoV-2 не виявлено. В терапевтичному відділені стаціонару ВП " ОСОБА_4 " позивачку в період з 09.12.2020р. по 17.12.2020р. обстежено, надано медичну допомогу, з 18.12.2020р. позивака приступила до роботи. Фондом соціального страхування України здійснено відповідні страхові виплати (оплата лікарняного листка) позивачці за загальним захворюванням. Зазначає, що дослідження тестування на SARS-CoV-2 методом ПЛР від 08.12.2020р. №1492 проведено в лабораторії КНП "КЛШМД" м. Львова та не було внесено в Реєстр медичних записів, записів про направлення та рецептів електронної системи охорони здоров"я, інформацію про внесення не передано в робочому порядку до надавача первинної медичної допомоги, в якого обслуговується позивачка, відповідно інформація в електронній системі охорони здоров"я відсутня. Зазначає, що факт інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 не встановлено, оскільки в справі наявні два результати лабораторного дослідження. Вказує, що захворювання позивачки не підлягає під дію Постанови Кабінету міністрів України від 17 квітня 2019 р. № 337 "Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві", оскільки смертельний випадок не настав, факт інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 під час виконання професійних обов"язків не встановлено. Зазначає, що сторона відповідача не наділена повноваженнями самостійно створити комісію по розслідуванню гострого професійного захворювання, Держпраці не надавало відповідачу письмового доручення щодо проведення комісією підприємства розслідування нещасного випадку позивачки.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.07.2023р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу.

В судовому засіданні позивачка та її представник надала аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, зазначили, що позивачка перерхворіла на коронавірусну хворобу, зверталася у відповідні органи щодо виплати їй коштів, однак її скарги та звернення залишилися поза увагою.

В судовову засіданні представники відповідача, кожен окремо, надали аналогічні пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву, просили відмовити в задоволенні позовних вимог, звернули увагу на те, що сімейний лікар був зобов"язаний скерувати екстренне повідомлення про гостре професійне отруєння, але такого випадку у позивачки не зафіксовано. Не заперечили наявності у відповідачки захворювання коронавірусною хворобою, однак відсутні докази, що відповідачем відмовлено у створенні відповідної комісії, сама позивачка не зверталася до відповідача з проханням створити комісію щодо розслідування наявності в неї гострого професійного захворювання.

В судовому засіданні допитана завідувач відділенням КНП "Львівська 1-а міська клінічна лікарня ім. Князя Лева" ОСОБА_5 повідомила, що нею як лікарем здійснювався огляд позивачки як пацієнтки, вона прибула з готовим ПЛР - тестом, було скерування сімейного лікаря до терапевта з діагнозом "пневмонія", зі слів пацієнтки вона контактувала з особами, хворими на COVID-19. Разом з тим, свідок не змогла пояснити чому нею не було ініційовано механізм обліку захворювання працівника закладу.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали розглядуваної цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Статтею 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст. 3,4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом встановлено та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що позивачка ОСОБА_1 працює на посаді медичної сестри приймального відділення Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна Лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» Відокремлений підрозділ "Лікарня Князя Лева".

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №3849 підписаної завідувачем відділення Комунального некомерційного підприємства "Львівська 1-а міська клінічна лікарня ім. Князя Лева" Струж І.Ю., ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в стаціонарі з 09.12.2020р. по 17.12.2020р.

Згідно цієї ж виписки, у ОСОБА_1 виявлено вірус SARS-CoV-2 за результатами дослідження №1492 від 08.12.2020р., які долучені до матеріалів цивільної справи.

Факт перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві "Львівська 1-а міська клінічна лікарня ім. Князя Лева" підтверджується також долученою копією листка непрацездатності серії АЛВ №023820.

В матеріалах справи містяться результати аналізу №182205 на виявлення РНК вірусу SARS-CoV-2 методом ПЛР від 11.12.2020, згідно якого РНК вірусу SARS-CoV-2 не виявлено.

В підтвердження обгрунтування позовних вимог позивачкою долучено копії скарги від 21.12.2021р. на ім"я начальника Управління соціального захисту І. Кобрина, звернення від 22.12.2021р. до голови Львівської обласної державної адміністрації М. Козицького, заяви від 22.12.2021р. на ім"я голови Львівської обласної ради Гримак І.Я.

Згідно змісту даних документів, позивачка просить посприяти їй у виплаті коштів у зв"язку з перенесеним захворюванням COVID-19.

В матеріалах справи міститься копія листа В.о. генерального директора Комунального некомерційного підприємства "Центр здоров"я та медичної статистики м. Львова" Р. Боби від 10.05.2023р. №41-вих., з якого вбачається, що ОСОБА_1 під номером 206 включена до інформації про медичних працівників з позитивним ПЛР. Таблиця 4.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» захворювання на інфекційні хвороби медичних та інших працівників, що пов`язані з виконанням професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних хвороб (надання медичної допомоги хворим на інфекційні хвороби, роботи з живими збудниками та в осередках інфекційних хвороб, дезінфекційні заходи тощо), належать до професійних захворювань. Зазначені працівники державних і комунальних закладів охорони здоров`я та державних наукових установ підлягають обов`язковому державному страхуванню на випадок захворювання на інфекційну хворобу в порядку та на умовах, установлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 498, якою регулюється порядок здійснення страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та визначення їх розмірів, у разі смерті медичного працівника, що настала внаслідок його інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження, членам сім`ї, батькам, утриманцям померлого медичного працівника (далі - особи, які мають право на виплату) проводиться виплата в розмірі 750-кратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року. Члени сім`ї та батьки померлого медичного працівника визначаються відповідно до Сімейного кодексу України.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про охорону праці», роботодавець повинен організувати розслідування і вести облік нещасник випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнським об`єднанням профспілок. За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання і аварії роботодавець складає акт про нещасний випадок за встановленою формою, один примірник якого він зобов`язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування. У разі відмови роботодавця скласти акт про нещасний випадок чи незгоди потерпілого з його змістом, питання вирішується посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці, рішення якої є обов`язковим для роботодавця. Рішення посадової особи органу державного нагляду за охороною праці може бути оскаржене в судовому порядку.

Процедура проведення розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, що сталися з особами, визначеними частиною першою статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначена та регулюється Порядком розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337 (далі - Порядок).

Відповідно до п.3 Порядку, гостре професійне захворювання (отруєння) - захворювання (або смерть), що виникло після однократного (протягом не більше як однієї робочої зміни ) впливу на працівника шкідливих факторів фізичного, біологічного та хімічного характеру (у тому числі інфекційні, паразитарні, алергічні захворювання.

Пунктом 9 Порядку регламентовано, що розслідування (спеціальне розслідування) проводиться у разі настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння), у тому числі про які своєчасно не повідомлено роботодавцю чи внаслідок яких втрата працездатності потерпілого настала не одразу. Строк давності для розслідування нещасних випадків та/або гострих професійних захворювань (отруєнь) на виробництві становить три роки з дня їх настання. У разі встановлення факту нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) рішенням суду розслідування проводиться незалежно від дати їх настання.

Даним порядком передбачено положення, які регламентують організацію розслідування нещасних випадків та/або гострих професійних захворювань (отруєнь).

Зокрема, порядком встановлено, що потерпілий або працівник, який виявив нещасний випадок, гостре професійне захворювання (отруєння), чи інша особа - свідок нещасного випадку повинні вжити всіх можливих заходів, необхідних для надання допомоги потерпілому та негайно повідомити про нещасний випадок безпосередньому керівникові робіт, службі охорони праці підприємства (установи, організації) або іншій уповноваженій особі підприємства (установи, організації).

Безпосередній керівник робіт чи інша уповноважена особа підприємства (установи, організації) зобов`язані:

терміново організувати надання першої домедичної допомоги потерпілому та забезпечити у разі потреби його направлення до закладу охорони здоров`я;

негайно повідомити роботодавцеві про те, що сталося;

зберегти до прибуття комісії з розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння) обстановку на робочому місці, машини, механізми, обладнання, устатковання у такому стані, в якому вони були на момент нещасного випадку, якщо це не загрожує життю та здоров`ю інших працівників і не призведе до більш тяжких наслідків або порушення виробничих процесів.

Заклад охорони здоров`я зобов`язаний невідкладно передати з використанням засобів зв`язку (факс, телефонограма, електронна пошта) та протягом доби на паперовому носії екстрене повідомлення про звернення потерпілого з посиланням на нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння) на виробництві (у разі можливості з висновком про ступінь тяжкості травм) за формою згідно з додатком 1:

підприємству (установі, організації), де працює потерпілий або на якому він виконував роботу;

територіальному органові Держпраці за місцем настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння);

територіальному органові Пенсійного фонду України за місцем настання нещасного випадку (далі - територіальний орган Пенсійного фонду України).

Розслідування (спеціальне розслідування) проводиться у разі настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння), у тому числі про які своєчасно не повідомлено роботодавцю чи внаслідок яких втрата працездатності потерпілого настала не одразу.

На підприємстві (в установі, організації) утворюється комісія з розслідування нещасних випадків та/або гострих професійних захворювань (отруєнь), що не підлягають спеціальному розслідуванню (далі - комісія).

Комісія утворюється наказом роботодавця не пізніше наступного робочого дня після отримання інформації про нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння) від безпосереднього керівника робіт, повідомлення від закладу охорони здоров`я, заяви потерпілого, членів його сім`ї чи уповноваженої ним особи.

В матеріалах цивільної справи відсутні будь - які докази того, що позивачка ОСОБА_1 , дотримуючись вимог Порядку, надавала інформацію та зверталася до уповноважених органів щодо її захворювання та перебування на лікуванні у зв"язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2.

В матеріалах цивільної справи відсутні та під час судового розгляду справи не надано будь - яких доказівв, що позивачка інфікувалася гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2 внаслідок виконання своїх професійних обов"язків.

В обгрунтування позовних вимог позивачкою не надано письмових доказів, які свідчать про те, що їй було відмовлено у створенні комісії з розслідування нещасних випадків та/або гострих професійних захворювань (отруєнь).

Відтак, суд вважає встановленим, що самою позивачкою не дотримано процедури подачі документів та відповіної інформації, які б стали підтставою для належного вирішення питання про виплату їй грошових коштів внаслідок інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2.

Судом під час розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про навність необгрунтованих дій з боку відповідача щодо відмови позивачці у реалізації її права щодо створення комісії з розслідування гострого професійного захворювання (отруєння).

Навпаки, в судовому засіданні стороною відповідача неодноразово зверталася увага позивачки на перелік необхідних дій, які їй, як заінтересованій особі, у відповідності до вимог чинного законодавства потрібно виконати з метою вирішення питання отримання в подальшому належних їй виплат, якщо такі підстави будуть встановлені.

Крім того, при вирішенні питання, чи захворювання є професійним, враховується в сукупності і фактори, вплив яких може викликати це професійне захворювання - в даному випадку, контакт з інфекційними хворими на COVID-19, інфікованими матеріалами чи переносниками захворювань, а також робота медичного працівника, що безпосередньо зайнятий у ліквідації епідемії та здійсненні заходів із запобігання поширенню COVID-19, та лікування пацієнтів із випадками COVID-19. Така інформація відносно позивачки, в матеріалах цивільної справи відсутня.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд звертає увагу, що пояснення позиваки, як і докази, що надані в підтвердження позовних вимог, не містять в собі обгрунтувань щодо підставності заявленого позову.

Більш того, суд визнає вимоги позивачки безпідставними, оскільки право позивачки звернутися до відповідача з відповідною заявою не порушено.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв"язку з їх безпідставністю.

Щодо неявки позивачки в судове засідання 17.01.2023р., то суд прихождить до висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду від 11.07.2023р. про застосування до позивачки заходів процесуального примусу у вигляді штрафу за неприбуття в судове засідання 17.01.2023р. за викликом суду, оскільки в судовому засіданні обгрунтовано об"єктивні причини її неприбуття в судове засідання.

На підставі наведеного, керуючись статями 3, 10, 12, 81, 89, 141, 259, 263 - 265 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна Лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» про зобов`язання відповідача створити комісію щодо розслідування гострого професійного захворювання її, позивачки, ОСОБА_1 , у порядку визначеному чинним законодавством України, за безпідставністю таких.

Скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 11.07.2023р. про застосування до позивачки ОСОБА_1 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу за неприбуття в судове засідання 17.01.2023р. за викликом суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення його повного тексту до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство "Львівське територіальне медичне об"єднання "Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги", юридична адреса: м. Львів, вул. Є. Коновальця, буд.26, .

Суддя В. Кузь