1Справа № 335/4758/23 2/335/1939/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

при секретарі - Печерей О.С.,

за участю

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Кушнір О.М.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,

ВСТАНОВИВ:

02.06.2023 Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. У позові було зазначено, що за період з 01.10.2015 року по 31.10.2021 року Концерн «МТМ» надав послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідач ОСОБА_3 оплату послуг належним чином не здійснював, у зв`язку з чим станом на 31.10.2021 утворилася загальна заборгованість на суму 54072,84 грн. Відповідач у добровільному порядку заборгованість не погашає, тому позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та водопостачання за вказаний період в сумі 54072,84 грн., та стягнути судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2684,00 грн.

Ухвалою суду від 05.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

28.08.2023 до суду надійшов письмовий відзив на позов від представника відповідача ОСОБА_3 , адвоката Кушнір О.М., із запереченнями проти його задоволення. Представник відповідача послалась, зокрема, на те, що ОСОБА_3 не є власником жилого приміщення за адресою АДРЕСА_1 , не проживає там фактично протягом спірного період, послугами позивача не користувався, хоча й залишається бути зареєстрованим за вказаною адресою. Відтак, на думку представника відповідача, ОСОБА_3 не є належним відповідачем за вказаними позовними вимогами. До позову були додані також письмові докази, які, на думку представника відповідача, є достатніми для підтвердження того факту, що ОСОБА_3 не проживає у даному жилому приміщенні і не є споживачем послуг позивача.

Ухвалою суду від 03.10.2023, за клопотанням представника позивача, до участі у справі було залучено іншого співвідповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тих підстав, що ця особа одним із співвласників жилого приміщення за адресою АДРЕСА_1 , в силу чого несе обов`язок щодо оплати комунальних послуг, наданих за цією адресою.

У зв`язку із залученням співвідповідача позивач змінив свої вимоги, подавши заяву про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та водопостачання за період з 01.10.2015 по 31.10.2021 в сумі 54072,84 грн. з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в солідарному порядку.

19.09.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив на позов із запереченнями проти доводів представника відповідача.

До початку судового розгляду від співвідповідача ОСОБА_2 надійшли заяви по суті спору, в яких він висловив свої заперечення проти стягнення заборгованості з ОСОБА_3 з підстав, викладених у раніше поданому відзиві адвоката Кушнір О.М., а також просив застосувати позовну давність щодо позовних вимог про стягнення з нього, ОСОБА_2 , заборгованості, стягнувши з нього заборгованість за період часу, починаючи з 20.06.2020 року, тобто не більше ніж за три роки до подання позову.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, пославшись на викладені у ньому факти і норми права. Пояснила, що наполягає саме на стягненні заборгованості солідарно з обох відповідачів, оскільки відповідач ОСОБА_3 , будучи зареєстрованим за адресою місця надання послуг, не повідомляв у встановленому законом порядку про те, що фактично не проживає за цією адресою, не звертався із заявами про припинення надання послуг, зняття з реєстрації тощо. У зв`язку з цим позивач має право виходити з презумпції того, що особа, зареєстрована у жилому приміщенні, зберігає за собою право користування ним, є його фактичним користувачем і споживачем відповідним послуг.

Щодо позовної давності представник позивача послалась на те, що, по-перше, співвідповідач ОСОБА_2 у липні 2018 року здійснив часткову оплату заборгованості, чим перервав позовну давність щодо вимог за минулий період, а по-друге, через запровадження в Україні в березні 2020 року карантину у зв`язку із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, строк позовної давності був продовжений на час дії такого карантину, і тому позивач має право вимагати погашення заборгованості за весь спірний період.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився.

Представник відповідача, адвокат Кушнір О.М., проти задоволення позову заперечувала, пославшись на факти і докази, зазначені у письмовому відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_2 не оспорював правильність нарахування позивачем розміру заборгованості, але наполягав на застосуванні трирічної позовної давності. Крім того, відповідач ОСОБА_2 повідомив, що його син ОСОБА_3 протягом тривалого часу зареєстрований, але фактично не проживає у спірному жилому приміщенні, а сам ОСОБА_2 навпаки, фактично у ньому проживає як співвласник, але зареєстрований за іншою адресою. Просив позовні вимоги задовольнити лише щодо нього і лише частково на суму 11964,34 грн. (в межах трирічної позовної давності).

Суд дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 21.01.2009 р. «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 р. виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Основною метою діяльності концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

У відповідності до п. 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно вимог ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно Витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 02.06.2023, а також відповідно до копії паспорту НОМЕР_1 , співвідповідач ОСОБА_3 з 2002 року і до часу розгляду справи має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Облік нарахувань за надані позивачем послуги за вказаною адресою здійснюється за особовим рахунком № НОМЕР_2 , відкритим на ім`я ОСОБА_3 .

Суду не було надано доказів того, що ОСОБА_3 відмовлявся від надання позивачем послуг з постачання теплової енергії у встановленому законом порядку, або вживав заходів щодо припинення його особового рахунку, або в інший спосіб проявляв свою волю щодо припинення відносин з позивачем.

Надані представником відповідача ОСОБА_3 документи також не можуть бути підставою для висновку про те, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у цій справі.

Так, суду була надана довідка № 03/08-1 від 03.08.2023 про те, що ОСОБА_3 з 08.11.2016 до теперішнього часу працює у Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» на посаді бухгалтера, копія трудової книжки ОСОБА_3 , а також копія Договору оренди жилого приміщення від 07.05.2019, за яким ОСОБА_3 отримав в оренду від ОСОБА_4 однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 , строком на шість місяців, а саме до 07.11.2020.

Однак документи щодо місця роботи жодним чином не можуть бути належним доказом наявності чи відсутності у відповідача права проживання у певному жилому приміщенні.

Крім того, наявність протягом певного часу у відповідача в оренді квартири в м. Одеса також не спростовує того факту, що відповідач ОСОБА_3 місце реєстрації свого проживання не змінював, що вказує на те, що він не бажав і не бажає втрачати правовий зв`язок з жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , і вважає себе таким, що має право на проживання у ньому.

При цьому Договір оренди від 07.05.2019 не передбачає автоматичної пролонгації його дії. Суду не було надані докази того, що ОСОБА_3 у протягом спірного періоду ніс витрати з оплату житлово-комунальних послуг за будь-якою іншою адресою.

Отже, в матеріалах справи відсутні достовірні відомості про те, де саме ОСОБА_3 фактично проживав у спірний період

При цьому ОСОБА_2 , як співвласник вказаної квартири, не вживав заходів щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування цією квартирою.

З урахуванням наведеного, суд виходить з презумпції того, що особа несе зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, наданих за адресою її проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, і приходить до висновку, що ОСОБА_3 є належним співвідповідачем у справі.

Водночас судом встановлено, що ОСОБА_2 також є належним співвідповідачем у справі, оскільки є співвласником квартири за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 19.08.1998, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюком В.О. (реєстр. № 1638), Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29.10.2013, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.098.2023 № 343389042.

Іншим співвласником вказаної квартири є ОСОБА_5 , однак позовні вимоги до неї не пред`явлені, тому справа розглядається судом в межах заявлених позовних вимог.

Оскільки відповідачі не оспорювали правильність наданих позивачем нарахувань за надані послуги та розрахунку заборгованості, суд виходить з того, що вони не підлягають окремому доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Щодо заяви співвідповідача ОСОБА_2 про застосування позовної давності, суд виходить з такого.

Відповідно до статей 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року).

Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2015 року по 31 жовтня 2021 року.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки (стаття 257 ЦК).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Судом встановлено, що у відповідачів виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 жовтня 2015 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 58934,48 грн.

Як встановлено з наданого розрахунку заборгованості по особистому рахунку № НОМЕР_2 , відповідачі в період з жовтня 2015 року по жовтень 2021 року здійснили оплату за послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання лише у вересні 2016 року на суму 4000,00 грн. та у липні 2018 року на суму 861,64 грн., чим кожного разу вчинили дії, що свідчать про визнання ними свого боргу.

Відтак, в силу вимог ч. 1, ч. 3 ст. 264 ЦК України, після кожного із вказаних платежів, позовна давність переривалась і почала спливати заново.

З наведеного випливає, що за загальним правилом позовна давність щодо вимог про стягнення боргу, що існував станом на липень 2018 року, спливала у липні 2021 року.

При цьому, Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом 02 червня 2023 року, тому за загальним правилом в межі позовної давності входить період з 02 червня 2020 року по 31 жовтня 2021 року, у якому заборгованість розрахована станом на 01 листопада 2021 року.

Проте, при вирішенні питання щодо спливу позовної давності за інший період заборгованості, тобто яка виникла до 02 червня 2020 року, слід враховувати також інше чинне законодавство.

Так, Законом України від 30 березня 2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та діяв на час звернення Концерном «МТМ» до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 №540-IX, тобто з 02 квітня 2020 року, діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину.

З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими.

Між тим, строк позовної давності по заборгованості з оплати послуги Концерну «МТМ» за період часу з 01.10.2015 по 01.07.2018 мав сплинути 21 серпня 2021 року, за серпень 2018 року - 21 вересня 2021 року, за вересень 2018 року - 21 жовтня 2021 року, за жовтень 2018 року - 21 листопада 2021 року тощо.

Із наведеного вбачається, що позовна давність по заборгованості у період з жовтня 2015 року по березень 2017 року не спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 Перехідних положень до ЦК України щодо продовження строку позовної давності також поширюється, і тому ця заборгованість підлягає стягненню солідарно з відповідачів.

Визначаючи її розмір, колегія за табличним розрахунком позивача встановила, що у період з 01 жовтня 2015 року по 31 жовтня 2021 року, з урахуванням часткового погашення, заборгованість склала 52074,84 грн.

Таким чином, позовна давність до вимог Концерну «МТМ» у цій справі не може бути застосована.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі були споживачами послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за вище вказаною адресою та користувались послугами позивача, а тому навіть при відсутності письмового договору при фактичному отриманні послуг вони повинні проводити оплату за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Статтею 67 ЖК визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 68 ЖК, споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житлово-комунальні послуги. Плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського фонду вносяться щомісячно.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачам надавався строк на надання до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, але відзив до суду не надходив. Відповідачами не спростовано наданий Концерном «МТМ» розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст. ст. 12, 13 ЦПК України.

Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд визнає його правильним, а також враховує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, а також не надано альтернативного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що сума боргу у розмірі 52074,84 гривень, підлягає стягненню солідарно з відповідачів повністю.

Крім того, у відповідності зі ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у загальній сумі 2684,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 4,5,12, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, задовольнити повністю.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (місцезнаходження: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський б.137, , поточний рахунок НОМЕР_4 у Філії АТ «Укрексімбанк» у м. Києві, МФО банку 322313) суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2015 по 31.10.2021 у сумі 54072,84 грн. (п`ятдесят чотири тисячі сімдесят дві гривні 84 копійки).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (місцезнаходження: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський б.137, , поточний рахунок НОМЕР_4 у Філії АТ «Укрексімбанк» у м. Києві, МФО банку 322313) судовий збір у розмірі 2684,00 грн. в рівних частках, по 1342,00 грн. з кожного.

Повний текст рішення складений 08.11.2023.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з вручення копії рішення.

Суддя М.М. Мінаєв