Номер провадження 2/754/2072/23
Справа №754/1838/23
РІШЕННЯ

Іменем України

30 жовтня 2023 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.,

при секретарі Моторенко К.О.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Степаненко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного сервісного центру МВС, третя особа: ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача про зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 03.08.2023 року, позивач мотивує свої вимоги тим, що вона є власником автомобіля «BMW» моделі «Х3», білого кольору, 2005 року випуску. У 2020 році без її відома та за підробленими документами було здійснено перереєстрацію автомобіля на третю особу ОСОБА_3 . За даним фактом Деснянським УП ГУ НП у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004586.

Позивач стверджує, що ніяких намірів та дій щодо відчуження автомобіля вона не здійснювала, вказане майно вибуло з її володіння поза її волі внаслідок підроблення її підпису, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні. Вона не приймала участі в укладанні договору комісії та не було присутня при перереєстрації транспортного засобу на іншу особу. Відповідачем проведено перереєстрацію транспортного засобу та скасовано свідоцтво, видане на її ім`я, та в подальшому за наявності вищевказаних обставин не здійснено реєстраційні (перереєстраційні) дії в межах повноважень щодо видачі їй нового свідоцтва та скасування свідоцтва на ім`я ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що автомобіль вибув з її володіння внаслідок неправомірних дій невідомих осіб і вона не підписувала договору комісії, на підставі якого в подальшому був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, які є нікчемними. А тому належним способом захисту її прав є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Посилаючись на викладені обставини, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь спірний автомобіль шляхом скасування державної реєстрації автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_3 , а також зобов`язати відповідача здійснити реєстраційні дії щодо реєстрації автомобіля за нею та видати їй свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і номерні знаки.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 13.02.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

24.03.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача Степаненко Т.О. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на неналежність первісного відповідача, а також на безпідставність позовних вимог.

07.04.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача ОСОБА_1 на відзив представника відповідача. У даній відповіді представник позивача вважав позовні вимоги обґрунтованими, а також просив залучити до участі і справі в якості співвідповідача Головний Сервісний Центр МВС в особі Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС в м.Києві (Філія ГСЦ МВС) та зобов`язати відповідача поновити безпідставно скасоване свідоцтво про реєстрацію автомобіля, видане на ім`я позивача, скасувавши свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане на ім`я ОСОБА_3

19.04.2023 року до суду надійшли заперечення представника відповідача Степаненко Т.О. на відповідь представника позивача на відзив, в яких представник відповідача заперечує проти доводів представника позивача, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.04.2023 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м.Києві (Філія ГСЦ МВС) (РСЦ ГСЦ МВС в м.Києві).

14.07.2023 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.07.2023 року змінено неналежних відповідачів на належного відповідача - Головний сервісний центр МВС.

03.08.2023 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог в останній редакції.

21.09.2023 року до суду надійшли заперечення представника відповідача Степаненко Т.О. на заяву про уточнення позовних вимог, а також відзив на позовну заяву, в яких представник відповідача наполягає на безпідставності позовних вимог, а також зазначає щодо неналежності відповідача, в зв`язку із чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.09.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Представник відповідача Степаненко Т.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні.

Третя особа ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третьої особи на підставі наявних доказів.

Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 28.02.2019 року, позивачу належав автомобіль «BMW» моделі «Х3», білого кольору, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

16.01.2020 року у ТСЦ № 8047 було здійснено перереєстрацію вказаного автомобіля на нового власника ОСОБА_3 із заміною номерного знаку на НОМЕР_3 . Зазначена перереєстрація проведена на підставі договору комісії № 7627/20/006570 від 16.01.2020 року, укладеного між ТОВ «Автостел Трейд» та ОСОБА_2 , акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини від 16.01.2020 року та договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7627/20/006570 від 16.01.2020 року, укладеного між ТОВ «Автостел Трейд» та ОСОБА_3 .

З матеріалів справи також вбачається, що Деснянським УП ГУ НП у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004586, відомості про яке внесені до ЄРДР 02.09.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Згідно висновку експерта Київського НДЕКЦ від 27.08.2021 року № СЕ-19/111-21/35592-ПЧ, що складений під час досудового розслідування, підписи в договорі комісії №7627/20/006570 від 16.01.2020 року та акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини від 16.01.2020 року виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02.02.2022 року у справі № 754/19331/21 накладено арешт на спірний автомобіль із забороною ним розпоряджатися, без заборони ним користуватись потерпілій ОСОБА_2 .

Розглядаючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобовєязань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено одними зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення обєєкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження 14-61цс18)).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь спірний автомобіль шляхом скасування державної реєстрації автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_3 , а також зобов`язати відповідача здійснити реєстраційні дії щодо реєстрації автомобіля за нею та видати їй свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і номерні знаки. Тобто, в разі задоволення такого позову буде вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , який на даний час є актуальним власником автомобіля. Однак позивач визначила відповідачем лише Головний сервісний центр МВС, а ОСОБА_3 - третьою особою. Вирішення заявлених позовних вимог, спрямованих на втручання у право особи, яку визначено як третю особу у справі, не відповідає процесуальному статусу сторін цивільного процесу.

Таким чином, виходячи з того, що суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначати суб`єктний склад учасників справи, та встановивши, що у справі не залучено суб`єкта, який має відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідач у його вірному процесуальному статусі, суд відмовляє у позові ОСОБА_2 з цих підстав. При цьому, позивач не позбавлена права у встановленому законом порядку звернутися до суду з таким же позовом, визначивши вірного відповідача.

Оскільки позов пред`явлено не до тієї особи, яка має за ним відповідати, що є обов`язковою підставою для відмови у його задоволенні, суд не дає оцінку решті доводів позовної заяви, тому що вони можуть бути дослідженні та оцінені лише за умови правильного визначення кола осіб, які беруть участь у справі, їх процесуального статусу, що узгоджується із встановленим статтею 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод правом на справедливий суд, яке включає, зокрема право на доступ до суду (щодо прав і обов`язків цивільного характеру) і передбачає надання особі відповідних процесуальних гарантій здійснення її прав у суді першої інстанції (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02 від 8 квітня 2010 року).

З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку про відмову в позові з підстави пред`явлення його до неналежного відповідача, що узгоджується з правовим висновком, наведеним Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року (справа № 463/4616/18).

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 12, 258, 259, 265, 273, 315, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_2 до Головного сервісного центру МВС, третя особа: ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: