П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року місто Київ

справа № 758/197/23-ц

провадження№22-ц/824/12614/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеус А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як списання відсотків за кредит в рамках погашення заборгованості та зобов`язати банк здійснити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту, включивши списання процентів за кредит.

Позов обґрунтовано тим, що 10 серпня 2012 року позивачем в АТ КБ «ПриватБанк» було отримано платіжну картку, яка передбачає наявність кредитного ліміту.

Згідно виписки за рахунком по карті, станом на 20 грудня 2022 року сума кредитного ліміту складає 46870 грн., але заборгованість за картою становить 50238,86 грн.

Вивчивши розрахунок по карті, який було надано банком в період з 1 січня 2012 року по 20 грудня 2022 року було з`ясовано, що до операцій за період, що були проведені за рахунком, було включено також списання відсотків за кредитом.

В день звернення до суду позивачем сплачено 40526,56 грн. в період з 1 січня 2012 року - 20 грудня 2022 року за списанням погашення відсотків за платіжною карткою від 10 серпня 2012 року.

Проте, позивач вважає, що дана умова про списання відсотків за кредит по платіжній карті, що була надана позивачеві від АТ КБ «Приватбанк» від 10 серпня 2012 року є такою, що порушує права позивача як споживача, та підлягає визнанню такою, що є недійсною.

На думку позивача, банк не повідомив письмово її про всю необхідну інформацію щодо умов кредитування. Відповідач скористався тим, що позивачу бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні договору і він був введений в оману при отриманні кредитних коштів.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в який просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному і неупередженому її розгляду, а тому, на думку апелянта, рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази, а саме бухгалтерську документацію; відповідачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними. Також зазначає, що матеріали справи не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості позивача за кредитним договором у розмірі 50238,86 грн.

Крім того, апелянт зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» не надано суду доказів оформлення та укладення між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, щоб в сукупності з заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Відповідачем не надано доказів того, що відповідна карта передбачена умовами заяви, була видана позивачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитн6их коштів на картку.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якими банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів апелянтом не підписувались Відповідач не надав підтверджень того, що ці Умови та Правила були додатком до підписаної анкети- заяви. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Згідно виписці за рахунком по карті, станом на 20 грудня 2022 року сума кредитного ліміту складає 46870 грн., але заборгованість за картою становить 50238,86 грн. Вивчивши розрахунок по карті, який було надано банком в період з 1 січня 2012 року по 20 грудня 2022 року було з`ясовано, що до операцій за період, що були проведені за рахунком, було включено також списання відсотків за кредит, які проводились автоматично.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про місце, день і час розгляду справи була повідомлена шляхом направлення судового повідомлення на електронну адресу, інформація щодо якої зазначена ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, причини своєї неявки остання суду не повідомила, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у її відсутність, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Хитрова Л.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 10 серпня 2012 року між сторонами ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк.

Відповідач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, та надав позивачу кредит, що підтверджується виписками по рахунку позивача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений договір приєднання відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України; кредитування позивача банком здійснювалося шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок кредитної картки. Позивач не відмовилась від отримання кредитних коштів та умов їх повернення, які були запропоновані на умовах банку. Позивач не надала ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона була обмежена у праві вибору умов кредитування та, що передбаченими договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася, і що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла би цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Доказів того, що банком проводились списання коштів з інших рахунків позивача в погашення заборгованості в односторонньому порядку суду не надано.

Добровільно сплачуючи кошти за кредитним договором, підписаним у формі анкети-заяви, позивач схвалила цей правочин, чим породила для себе права і обов`язки встановлені ним.

Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати отримані банком від позивача грошові кошти як безпідставно набуті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1056 ЦК України відповідач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Згідно з п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Проте, цим правом позичальник не скористався, тобто оцінивши всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів та умов їх повернення, які були запропоновані на умовах банку.

Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона була обмежена у праві вибору умов кредитування та, що передбаченими договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася, і що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла би цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Усі платежі в рахунок погашення заборгованості за договором здійснені позивачем самостійно. Банком не проводились списання коштів з інших рахунків позивача в погашення заборгованості в односторонньому порядку.

Таким чином, добровільно сплачуючи кошти за кредитним договором, починаючи з 2012 року, позивач схвалила цей правочин, чим породила для себе права і обов`язки встановлені ним.

Здійснюючи платежі із наступним призначенням платежу: «погашення обов`язкового платежу», «переказ зі своєї картки», «поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування», позивач не визначала самостійно, що вона має на меті погашати лише тіло кредиту. Відтак, банк діяв правомірно у відповідності до вимог ст.534 ЦК України щодо розподілу коштів, отриманих від позичальника на погашення боргу, враховуючи нараховані проценти за користування кредитом та комісії за обслуговування карткового рахунку позивача.

Сам по собі факт відсутності в Угоді відомостей про усі умови кредитування (розмір процентної ставки, комісії, неустойки, строки і порядок погашення кредиту), при тому, що позивач впродовж тривалого періоду часу користувалася кредитними коштами, погодилася на встановлення кредитного ліміту та частково виконувала умови договору щодо погашення кредитної заборгованості, в тому числі і відсотків за користування кредитними коштами, не дає підстав для здійснення перерахунку заборгованості та зарахування сплачених коштів в тіло кредиту.

Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, роз`яснив принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium - «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Виконання позивачем умов укладеного нею 10 серпня 2012 року договору о звернення до суду з цим позовом, означає, що цей позов суперечить її попередній поведінці.

Крім того, посилаючись у позові на недійсність умов укладеного договору, позивач вимоги про визнання недійсним договору або його певних умов не заявила.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 22 січня 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус