ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/7462/23
Номер провадження 22-ц/818/1935/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2023 року в складі судді Колесник С.А., у справі № 953/7462/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району міста Харкова про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хлопов Андрій Вікторович, звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району міста Харкова.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Відповідно до вказаного свідоцтва про народження, батьком дитини є ОСОБА_3 , з яким заявниця не перебуває і не перебувала у шлюбі. Від моменту народження сина і по теперішній час заявниця та ОСОБА_3 фактично разом не проживають. Крім того, ОСОБА_3 підтверджує, що ознайомлений та згоден із заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_1 їх спільної дитини ОСОБА_2 . Наразі мешкає він окремо та вихованням дитини не займається, дитину виховує саме ОСОБА_1 . Будь-яких спорів щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини між ним та ОСОБА_1 немає.

Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї/особи, зі слів ОСОБА_2 батько участі у його догляді та вихованні не приймає, наразі знаходиться закордоном, що підтверджується відмітками у його закордонному паспорті. З акту вбачається, що емоційний стан ОСОБА_2 врівноважений, харчування відповідає його віку, шкідливі звички заперечує, має довірливі стосунки з заявником та бабусею. Через те, що заявниця на даний час проходить військову службу, а фактичне місцезнаходження і стан батька невідомі, дитина ОСОБА_2 фактично проживає з бабусею. Встановлення факту самостійного виховання дитини необхідне для отримання додаткових гарантій і пільг, оскільки вказані пільги надаються одинокій матері, а також вирішення питань щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від батька, який не проживає разом із дитиною. Так, заявниця звернулась до Управління соціального захисту населення Київського району міста Харкова з метою призначення допомоги одинокої матері, на що УСЗН відповів відмовою.

Посилаючись на вказане, заявниця просить встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2023 року відмовлено у відкритті окремого провадження.

Ухвала мотивована тим, що вимога про встановлення факту самостійного виховання заявницею неповнолітньої дитини фактично пов`язана із спором між батьком та матір`ю щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини її батьком, який наразі не позбавлений батьківських прав і не визнаний судом безвісно відсутнім, а долучена заява від ОСОБА_3 не свідчить про безспірність щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків. Тому суд першої інстанції вважав, що питання щодо самостійного виховання матір`ю неповнолітньої дитини може бути спірним і повинно вирішуватись між батьками відповідно до вимог чинного законодавства.

23 серпня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хлопов А.В., подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для подовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у матеріалах судової справи наявна згода ОСОБА_3 із заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання нею їх спільної дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наразі він мешкає окремо, вихованням дитини не займається, вихованням дитини займається саме ОСОБА_1 . Будь-яких спорів щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини між ним та ОСОБА_1 немає.

Заінтересована особа ухвалу суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони - учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 23 листопада 2023 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 15 листопада 2023 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 1, а.с.76-77), що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки;

Хлоповим А.В. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано 15 листопада 2023 року (том 1, а.с.75);

Управлінням соціального захисту населення адміністрації Київського району міста Харкова отримано 10 листопада 2023 року (том 1, а.с.74), судова повістка в електронному вигляді про розгляд справи отримана 06 листопада 2023 року (том 1, а.с.73).

21 листопада 2023 року від Хлопова А.В. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшло клопотання про проведення судового засідання 23 листопада 2023 року без участі заявниці та її представника (том 1, а.с.78-79).

22 листопада 2023 року від начальника Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району міста Харкова надійшло клопотання про проведення судового засідання 23 листопада 2023 року без участі представника (том 1, а.с.83-84).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у відкритті провадження у цивільній справі за заявою окремого провадження ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району міста Харкова про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції послався на те, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання матір`ю дитини без участі батька не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно із частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах 1 та 2 статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина 4 статті 315 ЦПК України).

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Згідно з статті 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 вказує, що їй необхідно встановити факт самостійного виховання неповнолітньої дитини, у зв`язку з тим, що це надає їй право на пільги які надаються одинокій матері, а також вирішення питань щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від батька, який не проживає разом із дитиною.

Разом з цим, суд вважає, що саме по собі встановлення судом факту самостійного виховання дитини матір`ю без участі батька не породжує для заявниці юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останньої.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

При цьому одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Аналіз статей 18-1-18-3 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" дає підстави для висновку, що одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умови, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною).

Такого ж висновку дає тлумачення пункту 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України "Про відпустки", за змістом якого одинока матір - особа яка виховує дитину без батька.

Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного суду у справі № 328/391/16-ц (провадження № 61-9669св18) від 03 липня 2019 року.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з не виконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.

Тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей, передбачена відповідальність.

Обов`язки батьків висвітлені в статті 150 Сімейного кодексу України, згідно якої батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.

Згідно частини 2 статті 12 ЗУ «Про охорону дитинства» - на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Крім того, згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (із змінами), зокрема згідно абзацу 13 пункту 2- 3 цих Правил виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Відповідно до частини 2, 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування; фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень статей 293, 315 ЦПК України.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на їх правильність не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм матеріального чи процесуального права колегією суддів не встановлено, відтак підстав для скасування законного та мотивованого судового рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд залишив апеляційну скаргу без задоволення, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду

Повний текст постанови складено 27 листопада 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина