Справа № 522/3733/22
Провадження № 2/522/173/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Сулими А.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Башук Д.С.,

представник третьої особи у судове засідання не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ТОВ «Консалт Солюшенс» про захист прав споживачів, у якому просила суд визнати, що правочин за договором № 2292/К відступлення права вимоги, укладений між ПАТ «Дельта банк» і ТОВ «Консалт Солюшенс» від 21.07.2020 є недійсним у частині відступлення права вимоги за неукладеним договором споживчого кредиту від 24.07.2008 № 500-013/ФКВІП-08.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що між позивачем та ТОВ «Укрпромбанк» не існує укладеного договору споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту № 500-013/ФКВІП-08 від 24.07.2008 є неукладеним (таким, що не відбувся).

Позивач вказує, що до АТ «Дельта банк» перейшли права первісного кредитора ТОВ «Укрпромбанк» за окремими Кредитними договорами. Від ПАТ «Дельта банк» та від ТОВ «Український промисловий банк» до позивача не надходило повідомлень про передачу останнім права вимоги за неукладеним договором споживчого кредиту № 500-013/ФКВІП-08 від 24.07.2008 на користь ПАТ «Дельта банк».

Як зазначається в позові, між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» був укладений договір № 2292/К про відступлення прав вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору.

На думку позивача, існують достатні докази недійсності договору № 2292/К, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» 21.07.2020 в частині відступлення права грошової вимоги за неукладеним договором споживчого кредиту № 500-013/ФКВІП-08 від 24.07.2008.

Ухвалою суду від 02.06.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, клопотання про витребування доказів задоволено частково.

15.08.2022 від відповідача ТОВ «Консалт Солюшенс» до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та визнання дій зловживанням правом.

15.08.2022 від відповідача ТОВ «Консалт Солюшенс» до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

15.08.2022 від відповідача ТОВ «Консалт Солюшенс» до суду надійшла заява про залишення позовної заяви без руху.

19.09.2022 від позивача до суду надійшли заперечення на заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та визнання дій зловживанням правом.

19.09.2022 від позивача до суду надійшли заперечення на клопотання про закриття провадження.

19.09.2022 від позивача до суду надійшли заперечення на клопотання про залишення позову без руху.

Ухвалою суду від 20.09.2022 у задоволені заяви ТОВ «Консалт Солюшенс» про залишення позовної заяви без руху відмовлено.

14.02.2023 від позивача до суду надійшли доповнення до заперечення на клопотання про закриття провадження.

Ухвалою суду від 14.02.2023 у задоволенні клопотання ТОВ «Консалт Солюшенс» про закриття провадження у справі відмовлено.

Ухвалою суду від 14.02.2023 у задоволенні заяви ТОВ «Консалт Солюшенс» про залишення позовної заяви без розгляду та визнання дій зловживанням правом відмовлено.

20.03.2023 від відповідача до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

21.03.2023 від позивача до суду надійшла заява відповідно до якої позивач просила суд: визнати, що копія заяви на видачу готівки № 3000/25 є недостовірним, недопустими, неналежним доказом; витребувати у ТОВ «Консалт Солюшенс» оригінал заяви на видачу готівки № 3000/25; пред`явити позивачу оригінал заяви про видачу готівки № 3000/25 для її огляду, дослідження, фотографування.

13.04.2023 від позивача до суду надійшла заява відповідно до якої позивач просила суд визнати і врахувати вищезазначені докази нікчемності та недійсності правочину за договором № 2292/К від 21.07.2020, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ» Консалт Солюшенс», у частині відступлення права грошової вимоги за неукладеним договором споживчого кредиту № 500-013/ФКВІП-08 від 24.07.2008 і його забезпечувальним договорам.

19.05.2023 від відповідача до суду надійшли письмові пояснення.

23.05.2023 протокольною ухвалою суду вирішено заяви позивача від 13.04.2023 та 21.03.2023 залишити без розгляду, у зв`язку з відсутністю ЄЦП на заявах, поданих через електронну пошту.

Ухвалою суду від 08.08.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

05.10.2023 від позивача до суду надійшла заява відповідно до якої позивач просила суд: визнати, що копія заяви на видачу готівки № 3000/25 є недостовірним, недопустими, неналежним доказом; витребувати у ТОВ «Консалт Солюшенс» оригінал заяви на видачу готівки № 3000/25; пред`явити позивачу оригінал заяви про видачу готівки № 3000/25 для її огляду, дослідження, фотографування.

05.10.2023 від позивача до суду надійшла заява відповідно до якої позивач просила суд: визнати і врахувати вищезазначені докази нікчемності і недійсності правочину за договором № 2292/К від 21.07.2020, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс», у частині відступлення права грошової вимоги по неукладеному договору споживчого кредиту № 500-013/ФКВІП-08 від 24.07.2008 і його забезпечувальним договорам. Витребувати у ТОВ «Консалт Солюшенс»: оригінал протоколу електронного аукціону № UA- ЕА-220-06-12-000019-Ь; оригінал договору № 2292/К від 21.07.2020, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс»; оригінал Додатка №1 до договору № 2292/К від 21.07.2020, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс»; пред`явити позивачу вищезазначені оригінали доказів для їх огляду, дослідження, фотографування.

05.10.2023 від позивача до суду надійшла заява відповідно до якої позивач просила суд: визнати, що копія платіжного доручення № 166 від 16.07.2020 є недостовірним, недопустимим, неналежним доказом; витребувати у ТОВ «Консалт Солюшенс» оригінал платіжного доручення № 166 від 16.07.2020; пред`явити позивачу оригінал платіжного доручення № 166 від 16.07.2020 для його огляду, дослідження, фотографування.

01.11.2023 протокольною ухвалою суду зазначені заяви позивача від 05.10.2023 залишені судом без розгляду, оскільки подані після закриття підготовчого провадження у справі.

Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Згідно ч .1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 у справі № 405/20/15-ц, провадження № 61-10910св18 дійшов наступного висновку: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16).

У ситуації, коли боржник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги, не зазначивши, які ж його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Судом встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05.10.2017 у справі № 521/3483/13-ц стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 234 774,39 грн.

Правовідносини, що були предметом судового розгляду, виникли з кредитного договору № 500-013/ФКВІГ-08 від 24.07.2008 та договору поруки № 500-013/ZФПОР-08 від 24.07.2008.

21.07.2020 між ПАТ «Дельта Баню» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір № 2292/К про відступлення прав вимоги. ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулось до суду з заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні.

27.01.2021 ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/3483/13-вказану заяву було задоволено, замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.10.2017 на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс».

27.09.2022 постановою Одеського апеляційного суду зазначену ухвалу суду першої інстанції скасовано, у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні відмовлено.

24.04.2023 ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання відсутності у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за договором споживчого кредиту, неукладеності договору споживчого кредиту та припинення іпотеки задоволено.

Замінено сторону стягувача ПАТ «Дельта Банк» її правонаступником ТОВ «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Малиновським районним судом м. Одеси у цивільній справі № 521/3483/13-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання відсутності у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за договором споживчого кредиту, неукладеності договору споживчого кредиту та припинення іпотеки.

18.09.2023 ухвалою Одеського апеляційного суду заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 24.04.2023 задоволено. Поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 24.04.2023 про заміну сторони. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24.04.2023 та зупинено дію оскаржуваної ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 24.04.2023 до закінчення апеляційного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.07.2020 між ПАТ «Дельта Баню» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір № 2292/К про відступлення прав вимоги.

За змістом пункту 54 Додатку № 1 до договору № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором № 500-013/ФКВІП-08 від 24.07.2008 та договором поруки № 500-013ФПОР-08 від 24.07.2008.

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання вказаного договору недійсним в частині відступлення права вимоги за неукладеним договором споживчого кредиту № 500-013/ФКВІП-08 від 24.07.2008, оскільки, за твердженням позивача, вона не отримувала кредит, тому відповідно банк не міг відступити право вимоги до неї відповідачу.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Позивач посилається на те, що вказаний договір про відступлення прав вимоги є недійсним, зокрема з тих підстав, що відповідачем не здійснено його оплату, оскільки копія платіжного документу № 166 від 16.07.2020 не містить електронного підпису та не містить обов`язкових реквізитів.

Відповідно до п. 4.1 Договору про відступлення прав вимоги ціна договору сплачується новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором.

Відповідно до п. 14 Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами.

Суд встановив, що на виконання пункту 14 Договору від те,21.07.2020 Договір було підписано та нотаріально посвідчено. На підтвердження виконання умов договору відповідачем надано копію платіжного доручення № 166 від 16.07.2020 через систему «Інтернет-Банк» про сплату ТОВ «Консалт Солюшенс» на користь АТ «Дельта Банк» 15 186 587,48 грн.

Таким чином, суд вважає, що сторони виконали вимоги п. 4.1. Договору, ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило кошти АТ «Дельта Банк», та за результатами сплати підписали Договір про відступлення права вимоги, в зв`язку з чим відхиляє зазначені доводи позивача про невідповідність платіжного доручення.

Позивач також вказує, що ОСОБА_3 , не мав права підписувати спірний договір про відступлення права вимоги, оскільки діяв на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадировим В.В., повноваження якого на час укладення зазначеного договору закінчились, а відтак такі повноваження закінчились і у особи, яку він уповноважив.

Суд відхиляє зазначені твердження позивача, оскільки припинення повноважень у Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. не свідчить про автоматичне припинення повноважень у осіб, яким ним було видано довіреності за час перебування ним на посаді Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк». Крім того, наявність повноважень на укладення спірного договору зі сторони банку у ОСОБА_3 було перевірено нотаріусом під час нотаріального посвідчення оспорюваного договору відступлення права вимоги.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України цивільна правоздатність та дієздатність юридичної особи, від імені якої діє уповноважений орган та/або посадова особа, перевіряється нотаріусом на підставі установчих документів, відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до нього, та документів, що підтверджують повноваження органів та/або посадових осіб. Нотаріус перевіряє, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчинюється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності. У разі наявності у нотаріуса сумнівів щодо поданих документів він може витребувати від цієї юридичної особи, органів державної податкової служби, інших органів, установ та фізичних осіб додаткові відомості або документи. Додаткові дані для вивчення особи, яка звернулась для вчинення нотаріальної дії, також можуть бути одержані від цієї особи або з інших джерел, якщо така інформація є публічною (відкритою) відповідно до Закону України „Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму.

Отже, нотаріус при посвідченні оспорюваного договору перевірив та підтвердив повноваження представника ПАТ «Дельта Банк». Жодних доказів протилежного позивачем суду не надано.

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частина третя статті 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються, зокрема послуги факторингу.

Факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказує на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27.03.2019 у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18) та від 20.02.2019 у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18).

Таким чином, позивач помилково вважає, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» оспорюваний договір відступлення прав вимоги є договором факторингу, а не цесії.

Позивач наполягає на тому, що укладений договір відступлення права вимоги є недійсним, оскільки у ТОВ «Консалт Солюшенс» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому вони не могли набути права вимоги за валютним кредитом.

Однак, таку позицію позивача суд не може взяти до уваги, з огляду на таке.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон), норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Так, відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, реєстраційний номер 13103989, серія та номер свідоцтва ФК № 1239 від 29.08.2019 ТОВ «Консалт Солюшенс» () є фінансовою установою.

При цьому, якщо вказані товариства не здійснюють прийом платежів в іноземній валюті, не відкривають та не ведуть поточні рахунки клієнтів в іноземній валюті, не залучають кошти на депозити, то вони не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 545/2370/19.

Також, в постанові від 10.03.2021 у справі № 643/11542/15-ц Верховний Суд звернув увагу, що за приписами статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що постановою Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 591/4552/17 було відмовлено у задоволенні позову споживача фінансових послуг до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Вердикт Капітал», яке є правонаступником ТОВ «Кредекс Фінанс», про визнання недійсним договору факторингу, з підстав відсутності ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. А, враховуючи позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Отже, з огляду на вищевказані норми закону та актуальні позиції Верховного Суду, суд приходить до висновку, що відступлення прав вимоги за кредитом наданим в іноземній валюті на підставі договору цесії, не вимагає наявності у сторін такого договору ліцензії на здійснення валютних операцій.

Також позивач вказує, що у відповідача відсутні оригінали документів, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості.

Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі № 639/4836/17 зазначив, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням, чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме в такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18, від 10.04.2020 у справі № 346/2447/17, від 07.06.2021 у справі № 648/3596/19.

Таким чином, обставини наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором споживчого кредиту № 500-013/ФКВІП-08 від 24.07.2008 та відповідно наявність у нового кредитора оригіналів документів за вказаним кредитним договором, не підлягають встановленню під час вирішення даного спору про визнання договору відступлення права вимоги недійсним та не впливають на результати його розгляду.

Судом встановлено, що позивач не є стороною оспорюваного договору відступлення права вимоги № 2292/К, укладеного 21.07.2020між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс», наведені ним обставини не свідчать про порушення оспорюваним договором його цивільних прав та інтересів.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що судом не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 76-78, 81, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про захист прав споживачів відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України буде складено протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 27.11.2023.