Справа № 457/1331/23
провадження №2/457/249/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Ярова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що сторони зареєстрували шлюб, в якому у них народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя не склалося через часті сварки, відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги. З січня 2022 року відповідачка проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони спільного господарства не ведуть, шлюб існує лише формально, сім`я фактично розпалась. Неповнолітній син з січня 2022 року проживає разом із позивачем, та перебуває на повному його утриманні. Відповідачка не заперечує щодо проживання спільного сина з позивачем. А тому просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою та залишити проживати ОСОБА_3 разом з батьком - ОСОБА_1 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, проте подав заяву в якій просить справу розглянути без участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, подала заяву в якій просить позовні вимоги задоволити, справу розглянути без її участі. Зазначає, що примирення між сторонами неможливе та просить сина ОСОБА_3 залишити проживати та виховуватись разом з його батьком - ОСОБА_1 .

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -Служби у справах дітей Трускавецької міської ради у судове засідання не з`явилася, хоча булла належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, що підтверджується особистим підписом про вручення повістки про виклик до суду.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони 27 липня 2012 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис № 102, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 27 липня 2012 року.

В період шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , народився син -ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження видане повторно серії НОМЕР_2 ).

З позовної заяви встановлено, що подружнє життя у сторін фактично припинилось, не ведуть спільного господарства, шлюб існує лише формально, а тому подальше його збереження є неможливим. Причиною розпадусім`ї є відсутністьнамірузберігатишлюб.

Згіднозі ст. 24 СК України шлюбґрунтується на вільнійзгодіжінки та чоловіка. Примушуванняжінки та чоловіка до шлюбу не допускається. ТакеположеннянаціональногозаконодавстваУкраїнивідповідає ст.16 Загальноїдекларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якоючоловіки і жінки, якідосяглиповноліття, мають право без будь-якихобмежень за ознакоюраси, національностіаборелігіїодружуватися і засновуватисім`ю. Вони користуютьсяоднаковими правами щодоодруженняпід час шлюбу та під час йогорозірвання. Позов про розірванняшлюбуможе бути пред`явлений одним ізподружжя (ст. 110 СК України). Оскількипозивачнаполягає на розірваннішлюбу, то відповідновідмова в розірваннішлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбнимвідносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюбприпиняєтьсявнаслідокйогорозірвання за позовом одного ізподружжя на підставірішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляєрішення про розірванняшлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільнежиттяподружжя і збереженняшлюбусуперечило б інтересам одного з них.

Задовольняючипозов про розірванняшлюбу, суд виходить з того, щодобровільністьшлюбу - одна з основнихйого засад. Шлюб-цесімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, щошлюбстворюєсім`ю, а слово «союз» підкреслюєдоговірну природу шлюбу, яка зумовлюєйогодобровільний характер. Шлюбґрунтується на вільнійзгодіжінки та чоловіка. Шлюбприпиняєтьсявнаслідокйогорозірвання. Розірванняшлюбузасвідчуєстійкийрозладподружніхстосунків. Позов про розірванняшлюбуможе бути пред`явлений одним ізподружжя. Для поваги до права дружиниабочоловіка на пред`явленнявимоги про розірванняшлюбупотрібенпрояв другим з подружжявласноїгідності, повагидо себе.

Враховуючи, щошлюбміж сторонами фактичнорозпався, сторони не підтримуютьподружніхвідносин, відновленнясім`їнеможливе та суперечить інтересамсторін, а тому суд приходить до переконання, щовимогипозивачащодорозірванняшлюбу є доведеними та такими щопідлягаютьзадоволенню. Суд вважає, що шлюб слід розірвати.

В частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із позивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу Українисім`я є первинним та основнимосередкомсуспільства, дитинаналежить до сім`їсвоїхбатьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК Українисімейнівідносиниможуть бути врегульовані за домовленістю (договором) міжїхучасниками. Регулюваннясімейнихвідносинмаєздійснюватися з максимально можливимурахуваннямінтересівдитини, членівсім`ї. Сімейнівідносинирегулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Так, згідно Акту про фактичне проживання, виданий головою ОСББ «Карпати 2015» ОСОБА_1 , про те, що він зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним проживає син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд зазначає, що вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам останніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про них, їх вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

З обставин викладених у позовній заяві, судом встановлено, що сторони не проживають та не планують проживати разом, в кожного з них окреме особисте життя.

У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідачка ОСОБА_2 у своїй заяві позовні вимоги визнала в повному обсязі.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Оскільки відповідачем позовні вимоги визнано у повному обсязі, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо проживання малолітньої дитини разом з батьком, а тому не вбачає підстав для обов`язкового отримання письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору.

Суд вважає можливим прийняти визнання позову відповідачем в цій частині, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування за дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81,82,89, 141, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 141,161 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 27 липня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис № 102.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати і виховуватись з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, ЄРДПОУ: 36518184, юридична адреса: 82200, м. Трускавець, вул.Бориславська, 2

Суддя: В. І. Марчук