До Приморського районного суду м. Одеси
від присяжного Приморського районного суду м. Одеси
Саханєнко Сєргєя Єгоровіча
Справа №522/9398/22
(суддя Свячена Ю.Б.)
ОКРЕМА ДУМКА ПРИСЯЖНОГО
У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про визнання колишнього чоловіка ОСОБА_3 безвісно відсутнім. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позову було відмовлено.
Згідно з ч. 3 ст. 36 Цивільного процесуального кодексу України суддя, не згодний із рішенням, може письмово викласти власну окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення. З огляду на те, що присяжний під час виконання покладених на нього обов`язків користується усіма правами судді, право викладення окремої думки поширюється і на присяжних. Повний текст судового рішення доведений мені як присяжному 14.11.2023.
У зв`язку із зазначеним, висловлюю незгоду із прийнятим судовим рішенням шляхом викладення окремої думки виходячи із наступного.
Безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування).
Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, до яких включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.
Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Відповідно до правової доктрини, при визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Судове рішення, яке ухвалюється за заявою про визнання громадянина безвісно відсутнім, що містить презумпцію знаходження його в живих шляхом визнання безвісно відсутнім, є з моменту набрання законної сили підставою для знеособлювання правосуб`єктності такого громадянина з метою вживання передбачених законом у зв`язку з цим заходів з охорони прав і законних інтересів як самого носія знеособленої правосуб`єктності, так і інших пов`язаних з ним заінтересованих осіб. Під «знеособленою» правосуб`єктністю розуміється такий правовий стан, при якому правосуб`єктність як сукупність прав і обов`язків громадянина стосовно якого діє презумпція знаходження його в живих, зберігається, хоча і знеособлюється через безвісну відсутність конкретної особи як носія цієї сукупності прав і обов`язків. У зв`язку з цим реалізація прав і обов`язків, що належать безвісно відсутньому громадянину, здійснюється відповідно до припису закону іншими особами.
До розгляду у справах про визнання фізичної особи безвісно відсутньою включаються наступні факти: 1) встановлення місця проживання особи, стосовно якої порушено справу про визнання її безвісно відсутньою; 2) відсутність особи у цьому місці проживання; 3) день одержання останніх відомостей про відсутню особу; 4) відсутність у місці проживання фізичної особи відомостей про місце її перебування протягом одного року з дня одержання останніх відомостей про відсутню особу; 5) неможливість встановлення місця знаходження даної особи; 6) вживання заявником заходів по розшуку особи.
Конституцією України проголошено, що Україна є правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8). Відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3); права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21); права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Інститут присяжних в Україні запроваджений саме для забезпечення верховенства права, адже присяжні, будучі представниками громадянського суспільства, є носіями традицій, норм моралі та звичаїв, легітимізованих суспільством та виходять у своїх уявленнях насамперед із принципів верховенства права, а не верховенства закону, які можуть бути несправедливими.
Як свідчать матеріали справи, заявником по справі цілком доведено, що через тривалу відсутність ОСОБА_3 відносини, які виникли за його участю, набули невизначеності: неповнолітній син позбавлений можливості залишати територію України без згоди другого з батьків; заявник утримує неповнолітню дитину самостійно без допомоги батька дитини; також існують питання щодо розпорядження власністю, яка зареєстрована за ОСОБА_3 . Зокрема встановлено, у т.ч. через допит свідків, що з 01.07.2021 р. не має інформації про місценаходження ОСОБА_3 , а заходи спрямовані на встановлення його місця місцезнаходження не дали жодних результатів. Наявність кримінального провадження щодо самовільного залишення місця служби за ознаками кримінального правопорушення за ознаками ч. 3 ст. 408, яка була порушена 02.07.2021 р. не лише не спростовують факт відсутності інформації щодо місця знаходження (перебування) ОСОБА_3 , а навпаки підтверджують цей факт. Інших підстав вважати, що ОСОБА_3 проживає (перебуває) в іншому місці в матеріалах справи немає.
За викладених обставин, керуючись ст. 43 ЦК України, а також ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також ст. 1 (захист права власності), Додаткового протоколу №1, ст. 2 (свобода пересування) Додаткового протоколу №4, вважаємо, Приморський районний суд у м. Одесі мав би задовольнити заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про визнання колишнього чоловіка ОСОБА_3 безвісно відсутнім.