№ провадження 2/208/22/23
РІШЕННЯ

Іменем України

02 травня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

головуючого, судді Івченко Т.П.,

за участю: секретаря судового засідання Паталахи І.О.,

представника позивача Стребіж Г.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості»,

встановив:

1. Короткий зміст позовних вимог.

20.12.2021 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості», в якому представник просив суд: стягнути солідарно з Відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк»: заборгованість у розмірі 664321,74 грн., станом на 18.11.2021 р. за кредитним договором № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, яка складається з заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 69099,25 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 139936,32 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 50949,54 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 404336,63 грн.; а також стягнути солідарно з Відповідачів судові витрати у розмірі 9964,83 грн.

2. Позиція сторін.

2.1. Позиція сторони позивача.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що 07.04.2006 року позивач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Відповідач 1, ОСОБА_1 уклали кредитний договір DZHCGK00770177, згідно якого, AT КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу 1 кредит у розмірі 80446,50 грн. на термін до 06.04.2026 p., а Відповідач 1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 3.4 Договору, нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця , за період з першої дати поточного Періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.

Відповідно до пункту 4.1. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку якщо кредит видається іноземній валюті, - пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

AT КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу 1 кредит у розмірі 80446,50 грн..

В порушення умов кредитного Договору, Відповідач 1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.

Наслідками порушення Відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача достроково вимагати, повернення, всієї суми кредиту.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач 1 станом на 18.11.2021 року має заборгованість - 664321,74 грн., яка складається з наступного: 69099,25 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 139936,32 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 50949,54 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 404336,63 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Розрахунок суми заборгованості додається.

В забезпечення виконання зобов`язання за Договором DZHCGK00770177 між AT КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено Договором поруки, з поручителем відповідачем 2, ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором Відповідача 1. Боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.

Відповідно до умов Договору поруки, а саме п.5, Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за Договором: DZHCGK00770177.

Згідно з п.6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.

Вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена, без задоволення.

Згідно зі ст.32 ЦПК України позов може бути пред`явлений до кількох осіб. Участь у справі кількох відповідачів допускається, якщо предметом спору є спільні права та обов`язки кількох відповідачів, предметом спору є однорідні права та обов`язки.

Приймаючи до уваги, що відповідачі у кредитних правовідносинах діють як солідарні боржники, предметом спору є однорідні права та обов`язки, що випливають з кредитного договору та договору поруки, з метою здійснення принципу процесуальної економії, вважаємо за доцільне об`єднати позовні вимоги Позивача до кількох Відповідачів в одній позовній заяві.

З урахуванням викладеного просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Крім того представником позивача було надано Відповідь на Відзив на позовну заяву, заперечення на пояснення, в якій окрім викладеного в позові, зазначив, що нарахування та погашення складових заборгованості відображено у розрахунку заборгованості, який було надано суду разом з позовною заявою. Надати суду більш детальний розрахунок заборгованості не виявляється можливим з технічних причин. З метою встановлення судом обставин нарахування та погашення складових заборгованості направляємо на адресу суду виписки по кредитному рахунку Клієнта.

Стосовно наданого розрахунку заборгованості, зауважує, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу.

Тому надаємо виписки по рахунку. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів Відповідача всі проведені операції. Виписка є первинним бухгалтерським документом. З матеріалів справи не вбачається, а Відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі.

Надана виписка по рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.

Стосовно відсоткової ставки зазначає, що сторони погодили кредиту ставку, а саме згідно п. 1.1 кредитного договору, Банк надав Відповідачеві кредитні кошти зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору, згідно ст. 212 ЦК України, при порушені Позичальником зобов`язань по погашенню Кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 Договору, позичальник сплачує Банку відсотки а користування Кредитом у розміру 3,21 % на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за Кредитом.

Відповідно до п. 4.1. при порушені Позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 Договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу.

Сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. Сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами. Доказів, що Відповідач не мав можливості прочитати договір перед його укладенням до суду не надано.

Окрім того, Відповідач протягом тривалого часу належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про згоду з вказаними умовами.

Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались.

Щодо посилання Відповідача на рішення суду по справі 415/4549/12, виконавчого напису та правомірності до стягнення Банком заборгованості за договором повторно зазначаємо.

Варто звернути увагу, 20.04.2012 року Банк звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на квартиру загальною площею 48.00 кв.м., житловою площею 27.60 кв.м.. 07 грудня 2018 року в останній редакції позивач звернувся до суду з уточненим позовом, в якому відповідно до вимог просить: стягнути з Відповідача на користь AT КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 159297,33 грн. за кредитним договором № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, яка складається з наступного: 68 553,85 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 90 743,48 грн. - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом та стягнути з відповідача судові витрати. Згідно рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у позовних вимогах Банку було відмовлено.

Проте 06.12.2018 року Приватним виконавцем виконавчий округ Дніпропетровської області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Згідно інформації із Автоматизованої системи виконавчого провадження на даний час виконавче провадження за № 57854906 є відкритим. Зазначаємо, що станом на сьогоднішній день заборгованість Відповідача не погашена. Оскільки договірні правовідносини між сторонами не припинилися, Банк продовжує здійснювати нарахування заборгованості.

З метою недопущення подальшого зростання заборгованості за кредитом, банк вирішив звернутись з позовом про стягнення заборгованості на суму різниці між поточною заборгованістю та суму заборгованості, яку було стягнуто за рішенням суду. Таким чином, до стягнення у даному судовому процесі, з врахуванням попереднього рішення суду, належить наступна заборгованість - 664321,74 грн., яка складається з: 69099,25 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 139936,32 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 50949,54 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом та 404336,63 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Згідно з п. 17 постанови № 5 Пленуму ВСУ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Таким чином, вищезазначене не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору і не тягне за собою припинення договору

Повторно зазначаємо, що вимога направлена відповідно до ст. 35 ЗУ Про іпотеку, що не є тотожнім з прийняттям рішення про зміну строку виконання зобов`язання

Всі посилання відповідача на практику ВСУ зводяться до того, що строк кредитного договору закінчився, проте відповідачем утотожнюються поняття, т.я. вимога пред`явлена в рамках ст. 35 ЗУ «Про Іпотеку». Так строк дії договору згідно п. 5.1 діє до повного виконання зобов`язань.

Щодо строків позовної давності повторно зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Так, відповідно до п. 5.1 Договору, вказаний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Оскільки Позичальник свої зобов`язання за Договором не виконані, будь-яких доказів виконання не надано, такий Договір не може вважатись виконаним.

У зв`язку з цим, оскільки кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини, на які Відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду, та на даний час, Відповідач належним чином свої зобов`язання за Кредитним Договором не виконав, просить суд задовольнити вимоги Банку в повному обсязі.

2.2. Позиція сторони відповідачів.

Відповідач 2, ОСОБА_2 не скористався своїм правом та не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов.

Представник Відповідача 1, ОСОБА_1 , адвокат Жежель С.С. надав до суду Відзив на позовну заяву та після ознайомлення з Відповіддю на Відзив надав Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву та пояснення, в яких позовні вимоги не визнає у повному обсязі посилаючись на те, що позивач по справі звертаючись до суду з даним позов та обґрунтовуючи суму боргу, подає до суду відповідний розрахунок заборгованості станом на 18.11.2021 року. Однак як вбачається зі змісту відповіді на відзив, сам же позивач зазначає, що наданий ним розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунку кредитної угоди. Тож тим самим позивач лише підтверджує про відсутність належного та допустимого доказу щодо наявності заборгованості Відповідача 1, в тому розмірі в якому позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 . На підтвердження того, що відсутній належний розрахунок заборгованості, позивач надає до суду виписку по рахунку, яка відображає рух коштів, однак не містить складових суми, яка стягується, та посилань на те, на підставі якого пункту кредитного договору було проведено розрахунок боргу. Тож позивачем не доведено наявності боргу Відповідачки 1 перед Позивачем, в тому розмірі в якому останній просить стягнути в судовому порядку.

Як вбачається з розрахунку який наданий в обґрунтування суми заборгованості від 18.11.2021, а саме графа "Сплачено процентів", останній платіж в розмірі 455,99 грн., було сплачено ОСОБА_4 30.06.2010 року. Тобто з наступного місяця, який слідував за місяцем в якому було здійснено останній платіж в розмірі 455,99 грн., розпочався строк позовної давності, а тому враховуючи що з 07.2010 року не проводилися жодні проплати по кредитному договору, тому строк позовної давності фактично сплив ще 07.2013 року.

Оскільки в 2012 році позивач вже звертався до суду з позовом до Відповідачів про звернення стягнення (станом на 05.03.20012 року сума боргу складала 159 297,33 грн.), справа № 415/4549/12 та до звернення до суду з позовом позивач направляв відповідачам письмову вимогу № 30.1.11.12 від 20.03.2012 року, в якій в 8 абзаці значилося, що ПАТ КБ Приватбанк вимагає від ОСОБА_5 повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкції, нараховані на день повернення кредиту, в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги. Тож оскільки умовами кредитного договору № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, а саме п.п. "а", п. 2.3.3., передбачено, що Банк на власний розсуд має право змінити умови договору зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом спрямування відповідного повідомлення. При ньому, згідно ст. 212, 611, 651 ЦКУ щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію її відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за цим договором. Тож зі змісту вище викладеного, приходимо до висновку, що з моменту направлення до відповідачів банком письмової вимоги № 30.1.11.12 від 20.03.2012 року, фактично кредитний договір припинив свою дію та банк тим самим втратив право нарахування процентів, комісії, пені та інших санкцій у відповідності до кредитного договору.

Однак всупереч змісту вище процитованої вимоги, позивач знову ж таки робить свої власні висновки, що дана вимога була направлена в межах ЗУ "Про іпотеку" та не мала на меті зміну строку виконання зобов`язання по кредитній угоді.

З цим не можна погодитися, оскільки в ЗУ "Про іпотеку" та будь якому іншому документі не визначено зміст вимоги в межах закону про іпотеку та вимоги про повернення боргу по кредитній угоді, тож позивач намагається ввести в оману суд та сторін справи та фактично відмовляється від дій банку які були вчинені в 2012 році та полягали в тому, що саме в той час банк скористався своїм правом, щодо дострокового виконання умов кредитної угоди щодо повернення всієї суми боргу. Тож вважаємо, що з моменту направлення відповідачу, вище зазначеної вимоги, банк змінив строк виконання кредитної угоди.

Тож позивач направляючи в 2012 році до Відповідача 1 вимогу про дострокове повернення боргу, фактично змінив строк виконання кредитного договору та зажадав дострокового повернення суми кредиту та всіх комісії, пені та інше, тим самим останній зафіксував станом на 2012 рік суму боргу та припинив фактично дію кредитного договору DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року.

Відтак, такими діями, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

З огляду на положення ст. 257 ЦПК України, кредитор міг пред`явити позов до боржника протягом трьох років, починаючи від дати звернення з вимогою до Відповідача 1, а саме 20.03.2012 року, однак з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише в 2021 році.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи 522/407/15-ц (провадження 14-53 цс 18, постанова від 17 квітня 2018 року), а також Верховний Суд України у своїй постанові від 07.06.2017 у справі №6-298цс17 та Верховний Суд у постанові від 23.05.2018 у справі №663/2070/15-ц.

Викладене достеменно свідчить про пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом про стягнення заборгованості.

Звертаємо увагу суду на правову позицію Верховного суду викладену в постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 а саме: враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тож дана правова позиція Верховного суду, лише підтверджує ту обставину, що банком було неправомірно, після березня 2012 року (направлення письмової вимоги № 30.1.11.12 від 20.03.2012 року), враховано до сукупного боргу проценти та штрафні санкції у відповідності до умов кредитного договору № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, а тому той розрахунок який наявний в матеріалах справи розрахований не вірно, є не належним та не відповідає дійсним обставинам справи,

В вересні 2018 року AT КБ «Приватбанк» звернулося до приватного нотаріуса Бондар І.М. та 10 вересня отримав виконавчий напис № 1345, за яким було вирішено звернути стягнення на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_1 та за рахунок коштів отриманих від реалізації нерухомого майна, пропонується задовольнити вимоги AT КБ Приватбанк, у розмірі: заборгованість за кредитом 68553,85 грн., заборгованість за відсотками 99863,75 грн., комісія 36326,10 грн., пеня 270044,20 грн. Даний виконавчий напис був виданий на підставі договору іпотеки від 07.04.2006 року, кредитного договору № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року та розрахунку заборгованості від 20.07.2018 року.

В грудні 2018 року позивач AT КБ «Приватбанк» звернувся до приватного виконавця Куземченко А.С. з заявою про примусове виконання, на підставі якої було відкрито виконавче провадження № 57854906. В межах ВП № 57854906 були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження від 06 грудня 2018 року, про арешт майна від 07 грудня 2018 року та про стягнення основної винагороди від 07 грудня 2018 року. Виконавче провадження триває і досі. Таким чином, при наявності виконавчого напису № 1345 від 10 вересня 2018 року, відкритого виконавчого провадження 57854906, при задоволені позовних вимог позивача про стягнення заборгованості відбудеться подвійне стягнення за одним і тим же кредитним договором, що призведе до порушення Конституції України та прав відповідачів.

У відповідності до вимог статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Гарантована ст. 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. non bis in idem - «двічі за одне й те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання. (Постанова ВП ВС від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20)).

Однак всупереч вище викладеному, позивач в своїй відповіді на відзив навіть не заперечує проти наявності виконавчого провадження щодо стягнення боргу за виконавчим написом, та вважає це цілком прийнятним та таким, що не суперечить діючому законодавству України. Окремо звертаємо увагу суду, що в Заводському районному суді розглядалася справа № 415/4549/12 за результатами розгляду якої було винесено рішення від 16.12.2019 року, за яким AT КБ Приватбанк було відмовлено у задоволені позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення боргу в розмірі 159297.33 грн. за кредитним договором № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, на тій підставі, що на момент розгляду справи існувало виконавче провадження № 57854906 та суд прийшов до висновку, що задоволення позовної заяви AT КБ ПриватБанк призведе до подвійної відповідальності Відповідачки ОСОБА_1 . Тож оскільки виконавче провадження № 57854906 відкрито і зараз, що підтверджує і сам позивач, то у позові слід відмовити в повному обсязі.

3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи.

20.12.2021 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості» (а.с.2-4).

20.12.2021 року протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано в провадження судді Івченко Т.П.(а.с.29).

31 січня 2022 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі та визначено порядок розгляду справи - загальний (а.с. 33).

15 серпня 2022 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Стребіж Г.С. до канцелярії Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпродзержинської області подала клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 44).

09 грудня 2022 року до канцелярії суду від адвоката Жежеля С.С., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 , надійшов відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості (а.с.64-65).

26 грудня 2022 року через систему «Електронний суд» надійшла заява від адвоката Жежеля С.С. про вступ у справу як представника (а.с. 83-84).

04 січня 2023 року адвокат Єрмолов Є.М., який діє в інтересах позивача АТ КБ «Приватбанк» через канцелярію суду надав відповідь на відзив (а.с. 101-104).

16 січня 2023 року через систему «Електронний суд» від адвоката Жежеля С.С., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 , надійшли додаткові пояснення у справі (а.с. 147-148).

19 січня 2023 року адвокат Єрмолов Є.М., який діє в інтересах позивача АТ КБ «Приватбанк» до канцелярії суду надав пояснення на заперечення (а.с. 153-156).

31 січня 2023 року адвокат Єрмолов Є.М. зареєстрував у канцелярії суду Заперечення на додаткові пояснення (а.с. 163-166).

13 березня 2023 року представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Стребіж Г.С., надала до суду заяву, згідно до змісту якої просить розглянути справу без її участі та не заперечує про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду по суті (а.с. 181).

13 березня 2023 року адвокат Жежель С.С. через канцелярію суду зареєстрував заяву, згідно до змісту якої просить у задоволенні позову банку відмовити в повному обсязі (а.с. 183).

13 березня 2023 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

Розгляд справи по суті відбувся 02.05.2023 року.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення, які знаходяться в матеріалах справи, обставини своєї відсутності суду не повідомив.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Жужель С.С. в судове засідання не з`явились, надали заяву в якій просили розглянути справу без їх участі, на підставі наданих Відзиву, заперечень та пояснень, позовні вимоги не визнають в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні (а.с.194).

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані позивачем та представником відповідача документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем та представником відповідача докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

4. Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що 07.04.2006 року позивач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Відповідач 1, ОСОБА_1 , уклали кредитний договір DZHCGK00770177, згідно якого, AT КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу 1 кредит у розмірі 80446,50 грн. на термін до 06.04.2026 p., а Відповідач 1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 3.4 Договору, нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця , за період з першої дати поточного Періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.

Відповідно до пункту 4.1. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку якщо кредит видається іноземній валюті, - пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, AT КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу 1 кредит у розмірі 80446,50 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач 1 свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки, у зв`язку з чим станом на 18.11.2021 року утворилась заборгованість у розмірі 664321,74 грн., яка складається з заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 69099,25 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 139936,32 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 50949,54 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 404336,63 грн.

Як встановлено судом, в забезпечення виконання зобов`язання за Договором DZHCGK00770177 між AT КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено Договором поруки, з поручителем Відповідачем 2, ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором Відповідача 1.

Відповідно до умов Договору поруки, а саме п.5, Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за Договором: DZHCGK00770177.

Згідно з п.6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена, без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що нарахування та погашення складових заборгованості відображено у розрахунку заборгованості, який було надано суду разом з позовною заявою, представник позивача надати суду більш детальний розрахунок заборгованості не може з технічних причин.

Позивачем на адресу суду направлено виписку з банківського рахунку, яка містить інформацію про рух коштів Відповідача та всі проведені операції.

Згідно п. 1.1 кредитного договору, Банк надав Відповідачеві кредитні кошти зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору, при порушені Позичальником зобов`язань по погашенню Кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 Договору, позичальник сплачує Банку відсотки а користування Кредитом у розміру 3,21 % на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за Кредитом.

Відповідно до п. 4.1. при порушені Позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 Договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу.

Судом встановлено, що 20.04.2012 року Банк звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на квартиру загальною площею 48.00 кв.м., житловою площею 27.60 кв.м., в останній редакції позивач звернувся до суду з уточненим позовом, в якому відповідно до вимог просить: стягнути з Відповідача на користь AT КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 159297,33 грн. за кредитним договором № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, яка складається з наступного: 68 553,85 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 90 743,48 грн. - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом та стягнути з відповідача судові витрати.

У вересні 2018 року AT КБ «Приватбанк» звернулося до приватного нотаріуса Бондар І.М. та 10 вересня отримав виконавчий напис № 1345, за яким було вирішено звернути стягнення на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_1 та за рахунок коштів отриманих від реалізації нерухомого майна, пропонується задовольнити вимоги AT КБ Приватбанк, у розмірі: заборгованість за кредитом 68553,85 грн., заборгованість за відсотками 99863,75 грн., комісія 36326,10 грн., пеня 270044,20 грн. Даний виконавчий напис був виданий на підставі договору іпотеки від 07.04.2006 року, кредитного договору № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року та розрахунку заборгованості від 20.07.2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, Заводський районний суд розглянув справу № 415/4549/12, за результатами розгляду якої було винесено рішення від 16.12.2019 року, за яким AT КБ Приватбанк було відмовлено у задоволені позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення боргу в розмірі 159297.33 грн. за кредитним договором № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, на тій підставі, що на момент розгляду справи існувало виконавче провадження № 57854906 та суд прийшов до висновку, що задоволення позовної заяви AT КБ ПриватБанк призведе до подвійної відповідальності Відповідачки ОСОБА_1 .

Згідно інформації із Автоматизованої системи виконавчого провадження 06.12.2018 року Приватним виконавцем виконавчий округ Дніпропетровської області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, на даний час виконавче провадження за № 57854906 є відкритим.

5. Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Згідно частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Умовами Кредитного договору сторонами погоджено дату остаточного повернення кредиту не пізніше 20 липня 2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Умовами Договору передбачено дострокове виконання боргових зобов`язань за ініціативою банку.

Судом встановлено, що 07.04.2006 року позивач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Відповідач 1, ОСОБА_1 , уклали кредитний договір DZHCGK00770177, згідно якого, AT КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу 1 кредит у розмірі 80446,50 грн. на термін до 06.04.2026 p., а Відповідач 1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, AT КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу 1 кредит у розмірі 80446,50 грн.

Як встановлено судом, в забезпечення виконання зобов`язання за Договором DZHCGK00770177 між AT КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено Договором поруки, з поручителем Відповідачем 2, ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором Відповідача 1.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним Договором станом на 18.11.2021 року утворилась заборгованість у розмірі 664321,74 грн., яка складається з заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 69099,25 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 139936,32 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 50949,54 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 404336,63 грн.

Крім того, позивач звертаючись до суду 20.04.2012 року з позовною заявою про звернення стягнення на квартиру загальною площею 48.00 кв.м., житловою площею 27.60 кв.м., в останній редакції позивач в уточненому позові просив суд: стягнути з Відповідача на користь AT КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 159297,33 грн. за кредитним договором № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, яка складалась з наступного: 68 553,85 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 90 743,48 грн. - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом та стягнути з відповідача судові витрати.

Таким чином, пред`явивши 20.04.2012 року боржнику і поручителю позовні вимоги позивач вимагав достроково виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі,

Під час розгляду справи в суді, у вересні 2018 року AT КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса Бондар І.М. та 10.09.2018 року отримав виконавчий напис № 1345, за яким було вирішено звернути стягнення на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_1 та за рахунок коштів отриманих від реалізації нерухомого майна, пропонується задовольнити вимоги AT КБ Приватбанк, у розмірі: заборгованість за кредитом 68553,85 грн., заборгованість за відсотками 99863,75 грн., комісія 36326,10 грн., пеня 270044,20 грн. Даний виконавчий напис був виданий на підставі договору іпотеки від 07.04.2006 року, кредитного договору № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року та розрахунку заборгованості від 20.07.2018 року.

Пред`явивши зазначені вимоги, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та умов Кредитного Договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, Заводський районний суд розглянув справу № 415/4549/12, за результатами розгляду якої було винесено рішення від 16.12.2019 року, за яким AT КБ Приватбанк було відмовлено у задоволені позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення боргу в розмірі 159297.33 грн. за кредитним договором № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року, на тій підставі, що на момент розгляду справи існувало виконавче провадження № 57854906 та суд прийшов до висновку, що задоволення позовної заяви AT КБ ПриватБанк призведе до подвійної відповідальності Відповідачки ОСОБА_1 .

Згідно інформації із Автоматизованої системи виконавчого провадження 06.12.2018 року Приватним виконавцем виконавчий округ Дніпропетровської області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, на даний час виконавче провадження за № 57854906 є відкритим.

Посилання представника позивача в частині того, що відповідно до п. 5.1 Договору, вказаний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, оскільки між сторонами не укладалися додаткові угоди щодо зміни строку виконання зобов`язань, строки виконання зобов`язань за кредитним договором змінені не були і сторони продовжують керуватися умовами кредитного Договору, суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

Позивач направив до відповідачів письмову вимогу № 30.1.11.12 від 20.03.2012 року, таким чином з цього моменту, фактично кредитний договір припинив свою дію та банк тим самим втратив право нарахування процентів, комісії, пені та інших санкцій у відповідності до кредитного договору.

Тож суд приходить висновку, що позивач направляючи в 2012 році до Відповідача 1 вимогу про дострокове повернення боргу, фактично змінив строк виконання кредитного договору та зажадав дострокового повернення суми кредиту та всіх комісії, пені та інше, тим самим зафіксував станом на 2012 рік суму боргу та припинив фактично дію кредитного договору DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року.

Також, пред`явивши 20.04.2012 року боржнику і поручителю позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» позивач змінив строк виконання основного зобов`язання за Кредитним Договором з 06.04.2026 року на 20.04.2012 року.

Позивач використав своє право, визначене в ч. 2 ст. 1050 ЦК України та достроково вимагав повернення відповідачем всієї суми кредиту за кредитним договором.

З огляду на положення ст. 257 ЦПК України, кредитор міг пред`явити позов до боржника протягом трьох років, починаючи від дати звернення з вимогою до Відповідача 1, а саме 20.03.2012 року, однак з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише в 2021 році.

Як вбачається з штампу на позовній заяві, позивач з позовом звернувся до суду 20 грудня 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом ст. 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18), від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17-ц (провадження № 61-36495св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 148/1923/16-ц (провадження № 61-21009св18), від19 лютого 2020 року у справі № 757/21623/15-ц (провадження № 61-38423 св18).

Між тим, звертаючись до суду у грудні 2021 року із позовом про стягнення заборгованості банк просив стягнути з позичальника та поручителя додатково нараховані ним проценти за користування кредитом заборгованість по комісії та пеню.

Здійснення такого нарахування, після зміни строку дострокового виконання зобов`язання, і як наслідок стягнення в межах додатково нарахованих сум, на всю суму заборгованості за тілом кредиту, після судового рішення про звернення дострокового стягнення заборгованості, є такими, що суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду про правильне застосування норм права, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року №1410цс18 при розгляді справи № 444/9519/12.

Так Великою Палатою визначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.

Тому нарахування банком додаткових сум процентів на поточну та прострочену заборгованість комісії, пені та їх пред`явлення до стягнення є такими, що суперечать змісту захисту порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16 зроблено висновок, що «перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами».

За таких обставин, звернувшись до суду з позовом до Відповідачів про звернення стягнення на заставне майно, який розглянутий судом по суті, позивач перервав позовну давність у спорі з відповідачами щодо стягнення заборгованості.

Крім того приватним нотаріусом Бондар І.М. видано 10.09.2018 року виконавчий напис № 1345, за яким було вирішено звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_1 та за рахунок коштів отриманих від реалізації нерухомого майна, пропонується задовольнити вимоги AT КБ Приватбанк, у розмірі: заборгованість за кредитом 68553,85 грн., заборгованість за відсотками 99863,75 грн., комісія 36326,10 грн., пеня 270044,20 грн. Даний виконавчий напис був виданий на підставі договору іпотеки від 07.04.2006 року, кредитного договору № DZHCGK00770177 від 07.04.2006 року та розрахунку заборгованості від 20.07.2018 року.

Згідно інформації із Автоматизованої системи виконавчого провадження 06.12.2018 року Приватним виконавцем виконавчий округ Дніпропетровської області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, на даний час виконавче провадження за № 57854906 є відкритим.

У відповідності до вимог статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Гарантована ст. 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. non bis in idem - «двічі за одне й те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання. (Постанова ВП ВС від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20)).

Тому при зверненні до суду у грудні 2021 року про солідарне стягнення заборгованості з Відповідачівпоза межами суми заборгованості встановленої виконавчим написом, слід відмовити у зв`язку з припиненням права кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки, комісію та пеню.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості, відсотків, комісії та пені є необґрунтованими, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість та безпідставність.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частина 1 ст. 543 ЦК України передбачає, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно умов Договору поруки № б/н від 07.04..2006 року поручитель несе разом з боржником солідарну відповідальність за належне та у повному обсязі виконання клієнтом своїх зобов`язань, що виникають за Договором. Поручитель несе відповідальність у тому ж розмірі, що і боржник. У випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором поручитель з боржником несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Цей договорі набуває чинності з моменту його підписання та діє до моменту припинення забезпеченого нею зобов`язання за договором про іпотечний кредит.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). А календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

З огляду на вказане у Договорі поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у відповідній редакції про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, про що зроблено висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), а також постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

З огляду на вказане позивач реалізував право на пред`явлення вимоги до поручителя шляхом подання позову до суду.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, сторони кредитного договору встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує через окремі зобов`язання з внесення однакових платежів відповідного числа кожного місяця протягом строку кредитування. Тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитних договорів вносити періодично, слід обчислювати з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Іншими словами, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після спливу шести місяців з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 84), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 63)).

Таким чином, порука за Договором № б/н від 07.04.2006 року, укладеними між позивачем та Відповідачем 2, є такою, що припинилася, а тому у задоволенні позовних вимог до поручителя слід відмовити за їх безпідставністю.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд доходить висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

6. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то витрати понесені позивачем при зверненні із позовом у розмірі 9964 (дев`яти тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) гривні 83 копійки судового збору, залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-268, 274, 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості», - відмовити у повному обсязі.

Витрати понесені позивачем при зверненні із позовом у розмірі 9964 (дев`яти тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) гривні 83 копійки судового збору, покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Повний текст рішення був складений у строк передбачений ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Сторони:

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д.

Відповідач № 1 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач № 2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складений 12 травня 2023 року.

Суддя Івченко Т. П.