Справа №351/1129/23
Номер провадження №2/351/467/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді - Калиновського М.М.,

за участі секретаря - Равлюк М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Снятині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гвіздецької селищної ради про визнання права власності на земельні ділянки у порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Снятинського районного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Гвіздецької селищної ради Івано-Франківської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , після смерті якого залишилося спадкове майно, до складу якого входять земельні ділянки загальною площею 1,43га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Кулачківської сільської ради, на які 26 червня 2001 року Кулачківською сільською радою було видано Державний акт серії ІІ-ІФ №003282, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №782.

Після смерті ОСОБА_2 в управління спадковим майном вступили його мама ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 та вона. Інших спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 немає.

Мати спадкодавця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, а його дружина ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином єдиним спадкоємцем за законом залишилася, вона, як донька померлого.

Однак коли вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказані земельні ділянки, нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із тим, що державний акт на вказані земельні ділянки, виданий на ім`я померлого ОСОБА_2 після його смерті.

Отже, у зв`язку із тим, що процедура виготовлення державного акту зайняла тривалий час, і він був виданий після смерті її батька, вона не можу реалізувати своє право на спадщину шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріальній конторі, а тому змушена звернутися у суд із даним позовом.

Представник позивачки, адвокат Пустовойтова Л.Ю. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача Гвіздецької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області Дяків М. подав до суду письмові заперечення, в яких просив розглянути справу без його участі, у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що державний акт про право власності на землю був виданий на ім`я ОСОБА_2 через 5 років після його смерті, тобто після припинення його правоздатності. У випадку, якщо особа не отримала сертифікат на земельну частку (пай) і не була включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не зверталася до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення до списку чи до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) вважається, що за життя така особа не реалізувала свого права на земельну частку.

Представник позивача подала до суду відповідь на відзив в якому зазначила, що сторона позивача не погоджується з обставинами викладеними у відзиві та правовою оцінкою обставин викладених у ньому.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що складено відповідний актовий запис № 6. Батьком дитини записаний ОСОБА_2 , а матір`ю ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 21.06.1989р. зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №9. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловікові та дружині Непийвода.

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 08 травня 1996 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис № 14.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого на ім`я ОСОБА_3 слідує, що остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 25 травня 2006 року в с. Балинці Снятинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис № 11.

Згідно з довідкою про право власності, що видається в зв`язку з оформленням спадщини №258 від 21.04.2023р., виданою Заболотівською селищною радою Коломийського району Івано-Франківської області, за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрована земельна частка (пай) розміром 1,43га. На день смерті, ОСОБА_2 крім нього в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживали: мама ОСОБА_3 , 1910 р.н.; дружина ОСОБА_4 , 1944 р.н., донька ОСОБА_1 , 1969 р.н., онук ОСОБА_7 1992 р.н.

З копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ІФ № 003282, виданого 26.06.2001, вбачається, що ОСОБА_2 належать на праві приватної власності на землю, земельна ділянка площею 1,43га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кулачківської сільської ради. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 782.

Згідно з довідкою № 1982/02-14 від 06.09.2019р., виданою Першою Снятинською державною нотаріальною конторою вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживав в с. Балинці Снятинського району, заведена спадкова справа за № 321/2019 на підставі заяви про прийняття спадщини за законом № 817 від 06 вересня 2019 року доньки померлого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , жительки с. Балинці Снятинського району. Інших спадкоємців немає.

Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1883/02-31 від 28 серпня 2019 року, державним нотаріусом Першої Снятинської районної державної нотаріальної контори Непийводі Т.М., 1969 р.н. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,43 га, що розташована на території Балинцівської сільської ради Снятинського району, у зв`язку із видачею державного акту на земельну ділянку після його смерті.

Згідно з копією державного акту на право колективної власності на землю Серія ІФ, державний акт на право колективної власності на землю видано Спілці селян «Світанок» село Кулачківці-Хом`яківка Кулачківською сільською радою народних депутатів Снятинського району Івано-Франківської області у тому, що вказаному власнику землі передається у колективну власність 1219 га землі в межах згідно з планом. Землю передано у колективну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Кулачківської сільської ради народних депутатів від 29 липня 1998 року. Акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1. Відповідно до Списку громадян, які мають право на приватизацію землі в межах середньої частки пай і працювали на час паювання 01.07.1995р. с/с "Світанок" або перебували на пенсії по старості під № 489 включено до списку ОСОБА_2 .

Згідно копії Сертифікату на право на земельну частку (пай) РН №248872 виданого 16.11.2000р. слідує, що ОСОБА_2 , який проживає в с. Балинці Снятинського району на підставі рішення Снятинської РДА від 17.02.2000р. №88 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності "Світанок" розміром 60,68 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності в порядку спадкування за законом на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які належали на праві власності її батьку на момент смерті, а правовстановлюючий документ на них був виданий після його смерті. Вказані правовідносини регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Цивільного кодексу Української РСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»). Тому спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за одержанням свідоцтва в будь-який час після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Неодержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права на спадкування.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Водночас, згідно з наведеною Постановою при розгляді справ даної категорії слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи, наявність в матеріалах спадкової справи повідомлення нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

За змістом Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами цього Кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).

Отже, спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на день смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тлумачення розділу 7 «Спадкове право» ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно зі ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину одній або кільком особам, а також державі або окремим організаціям. Частина майна, що залишилася незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом в порядку черговості (ст. 537 ЦК УРСР).

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління і володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини.

Аналогічні норми передбачені і у Цивільному кодексі України.

Так, статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки.

За змістом наведених норм до спадкоємців переходять лише ті права та обов`язки (спадщина) спадкодавця, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

З наданих суду документів вбачається, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії IІ-ІФ № 003282 померлому ОСОБА_2 на момент його смерті належали на праві приватної власності земельні ділянки загальною площею 1,43га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Кулачківської сільської ради. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 782. Однак за життя ОСОБА_2 не отримав Державного акту на право приватної власності на землю, а зазначений правовстановлюючий документ був виданий вже після його смерті.

Отже, предметом спору в цій справі є вказані земельні ділянки розміром 1,43га, що розташовані на території Кулачківської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області та відповідно до державного акту належали батьку позивачки ОСОБА_2 та які бажає успадкувати позивач.

Підстави та процедура набуття права власності на земельну ділянку на час відкриття спадщини регулювалися Земельним кодексом України 1990 року.

Відповідно до положень ст. 17 ЗК України 1990 року (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Згідно з частинами 3 і 4 ст. 17 цього Кодексу громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до відповідної ради за місцем розташування земельної ділянки, яка розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Відповідно до ч. 7 ст. 17 цього Кодексу Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Відповідно до ст. 22 цього Кодексу право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після встановлення меж ділянки в натурі та одержання документа, що посвідчує право власності чи право користування.

Відповідно до ст. 23 цього Кодексу право власності чи право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються сільськими, селищними, міськими, районними радами.

З огляду на викладене, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Отримання земельних ділянок у власність на пай в колективних сільськогосподарських підприємствах має свої особливості.

Паювання сільськогосподарських земель започатковано Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», згідно з яким паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена КСП без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Процедура паювання згідно з цим Указом передбачала низку послідовних етапів, зокрема: виготовлення Державного акта на право колективної власності на землю та складання списку членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мають право на земельну частку (пай); грошову оцінку угідь, що знаходяться у колективній власності згідно з методикою КМ України; визначення вартості та розміру земельної частки (паю) кожного члена, який визначається в умовних кадастрових одиницях комісією КСП, затвердження районною державною адміністрацією визначених комісією КСП розміру земельної частки (паю); видача громадянам районною державною адміністрацією сертифікату на право на земельну частку (пай) та його реєстрація.

І лише після виконання сукупності наведених умов та отримання сертифіката на право на земельну частку (пай) та його реєстрації громадянин має право на виділення йому на пай земельної ділянки в натурі з дотримання положень Земельного кодексу України.

Згідно з пунктом 2 Указу, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Член кооперативного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року (із змінами та доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2), згідно зі статтею 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену на місцевості. Член КСП, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває право на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.08.2008 року судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Тобто право на земельну частку (пай), на який особа мала право за життя, але не встигла оформити, виникає лише у тому разі, коли померла особа була включена до державного акту на право колективної власності на землю.

Під час вирішення спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 був включений до списку громадян, які мають право на приватизацію землі в межах середньої частки пай і працювали на час паювання 01.07.1995р. с/с "Світанок" або перебували на пенсії по старості.

Однак, суд звертає увагу на те, що зазначений вище державний акт на право колективної власності на землю був виданий 29 липня 1998 року відповідно до рішення Кулачківської сільської ради народних депутатів від 29 липня 1998 року та сертифікат на право на земельну частку (пай) був виданий 16 листопада 2000 року на підставі рішення Снятинської РДА від 17 лютого 2000року.

Отже, члени Спілки селян «Світанок», які були включені до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набули право на земельні частки (паї) з дня видачі цього акта, а саме з 29 липня 1998 року.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та був включений до зазначеного вище списку будучи мертвим, а державний акт на право колективної власності на землю був виданий Спілці селян «Світанок» через 2 роки після його смерті, а сертифікат на право на земельну частку (пай) ще пізніше.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Аналогічна норма закріплена й у ч. 4 ст. 25 ЦК України, згідно з якою цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що ОСОБА_2 за життя не набув права на спірні земельні частки (паї), а включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, був помилково після смерті, тобто після припинення цивільної правоздатності, а тому зазначені земельні ділянки не можуть бути успадковані позивачем по справі.

За таких обставин суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд ураховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Гвіздецької селищної ради Івано-Франківської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Михайло КАЛИНОВСЬКИЙ