ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5651/23Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/999/23 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 607/5651/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2023 року (ухвалене суддею Дзюбич В.Л., дату складення повного тексту судового рішення не зазначено) в справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ПП Тернопількомервіс про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 року позивачі звернулись в суд із вказаним позовом до відповідачів.

В обґрунтування заявлених вимог посилались на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала їм та відповідачам на праві спільної сумісної власності.

07 квітня 2020 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 належні йому 2/9 частки зазначеної квартири, а 03 червня 2022 року рішенням суду було припинено право власності відповідачів на 5/9 частин цієї квартири.

У вказаній квартирі зареєстровано 9 чоловік, в тому числі відповідачі, тому вважають, що останні мають обов`язок по сплаті коштів за надані житлово-комунальні послуги.

Оскільки оплата за житлово-комунальні послуги здійснювалась лише ними - суму сплачених ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 27 670, 37 грн. вважають слід поділити на 9 часток та помножити на частки відповідачів в оплаті послуг за дане житло, тому просили стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів витрати з оплати житлово-комунальних послуг в розмірі 15 372, 43 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 по 1758, 60 грн. витрат з оплати житлово-комунальних послуг.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 по 400 грн. 20 коп. понесених позивачем витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , через свого представника адвоката Гриців О.Я., подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 .

Посилаються на порушення норм процесуального права та неправильне застосовування норм матеріального права.

Вважають, що оскільки рішення суду було ухвалене за їх відсутності, як відповідачів, воно мало б бути заочним.

Звертають увагу на те, що ОСОБА_1 ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з додатками та судових повісток не отримував, а лише отримав 10 липня 2023 року в застосунку Дія повідомлення про те, що в провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа ПП Тернопількомсервіс про ухвалення додаткового рішення.

Вважають, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року у справі №607/29887/19, яким припинено право власності відповідачів на 5/9 часток у квартирі, було встановлено факт їхнього не проживання у даному житлі, а тому відповідачі не можуть нести витрати за споживання житлово-комунальних послуг, які обліковуються за допомогою приладів обліку, що встановлені в квартирі, оскільки їх не використовують.

Звертають увагу на те, що згідно вимог Постанови КМУ від 24 січня 2006 року №45 оплата житлово-комунальних послуг повинна здійснюватись власником квартири ОСОБА_4 , проте здійснювалась ОСОБА_5 .

Вказують на помилковість твердження суду першої інстанції про те, що відповідачі є співвласниками квартири, а тому вважають, що в позивача відсутнє право вимагати з відповідачів відшкодування частини сплачених коштів за житлово-комунальні послуги.

Вважають, що заявлені стороною позивача витрати на професійну правову допомогу є неспівмірними із складністю цієї справи та наданими адвокатом обсягом послуг.

Від представника позивачів адвоката Сампари Н.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає безпідставним твердження апелянтів про необізнаність щодо розгляду справи, оскільки адвокатом Гриців О.Я. неодноразово подавались заяви про відкладення розгляду справи для ознайомлення з її матеріалами, а суд в свою чергу виконав обов`язок щодо надіслання повісток відповідачам.

Вказує, що доводи представника відповідачів про те, що вони не є співвласниками квартири, з посиланням на рішення суду від 03 червня 2022 року, в яких вони заперечують обов`язок сплачувати комунальні послуги, не заслуговують на увагу, оскільки з 15 грудня 2021 року по 12 липня 2022 року (дата набрання законної сили рішення суду у справі №607/29887/19 про припинення права власності відповідачів на 5/9 часток квартири), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 були співвласниками квартири.

Також вказує на те, що у відповідачів наявний обов`язок по сплаті житлово-комунальних послуг відповідно до ч.3 ст. 9 ЗУ Про житлово-комунальні послуги, оскільки вони є зареєстрованими за адресою АДРЕСА_1 .

Вважає безпідставним твердження представника відповідачів про завищений розмір витрат на правову допомогу, у зв`язку із розміром позовної заяви на 5 аркушах, оскільки гонорар адвоката не обчислюється розміром написаного документу, а включає в себе цілий ряд правничих робіт, пов`язаних зі справою.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ознайомившись з матеріалами справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

З дубліката свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 14 грудня 1998 року вбачається, що квартира яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам її сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Відповідно до договору дарування від 07 квітня 2020 року ОСОБА_5 безоплатно передав в дар ОСОБА_4 належні йому на праві приватної власності 2/9 частки квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року у справі №607/29887/19 задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації та припинення права власності. Вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 5/9 частини квартири АДРЕСА_3 , в розмірі 605 390,00 грн. Припинено право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на 5/9 частини зазначеної квартири. Рішення суду набрало законної сили 12 липня 2022 року.

З довідки №11 від 05 січня 2023 року ПП «Тернопількомсервіс», яка видана ОСОБА_4 вбачається, що він зареєстрований і проживає за адресою АДРЕСА_1 та займає житлову площу 39,1 кв.м., яка складається з 3-х кімнат на 2 поверсі 5-ти поверхового будинку. Власником особового рахунку цієї житлової площі є ОСОБА_5 . Склад сім`ї: 9 чол.: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Квитанції, що містяться в матеріалах справи, підтверджують факт оплати послуг з газопостачання, електропостачання, транспортування газу, водопостачання та водовідведення, вивозу сміття, квартплати, щодо квартири АДРЕСА_2 , на загальну суму 14 068, 77 грн. Платник у квитанціях вказаний ОСОБА_5 . Квитанції надані за період з 15 грудня 2021 року по 15 грудня 2022 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі були зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, оскільки були співвласниками квартири та припинивши своє право власності на належні їм частки квартири, були зареєстровані у ній протягом усього періоду, за який позивачі просили відшкодувати понесені витрати.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Стаття 156 ЖК України визначає права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Так, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку(квартири).

Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов`язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини 4 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на звороту вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у вірній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Частина 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

У пунктах 76 - 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) містяться такі висновки: «Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від: 15 березня 2018 року у справі N 401/710/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 755/10683/17, а також в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі 6-2951цс15, що свідчить про усталеність підходу в судовій практиці з цього питання.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети».

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20) та від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17 (провадження № 61-18650св20).

Аналіз змісту вказаних положень законодавства, а також згаданих правових висновків Верховного Суду свідчить, що індивідуальний споживач, який не є співвласником квартири (житлового будинку), якщо він там проживає та/або зареєстрований, і фактично користується житлово-комунальними послугами, та є членом сім`ї наймача (у т.ч. колишнім), з яким встановленого житловий сервітут, однак відмовляється брати участь у їх сплаті або компенсувати їх частину власнику такої нерухомості, є належним відповідачем за позовом особи, яка понесла такі витрати або планує їх понести в майбутньому, та повинен нести обов`язок зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг.

Встановивши, що відповідачі були співвласниками квартири, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вони були зобов`язані оплачувати житлово-коммунальні послуги як співвласники квартири до моменту припинення їхнього права власності на 5/9 частки квартири, згідно рішення суду від 03 червня 2022 року, яке набрало законної сили 12 липня 2022 року, з урахуванням того, що позивачі просили відшкодувати понесені витрати за період з 15 грудня 2021 року по 15 грудня 2022 року.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі, припинивши своє право власності на належні їм частки квартири, були зареєстровані у ній протягом усього періоду, за який позивачі просили відшкодувати понесені витрати, а тому, із врахуванням факту реєстрації відповідачів у квартирі та факту надання (отримання) послуг за вказаною адресою, у відповідності до ч.3 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», вони несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року у справі №607/29887/19 встановлено, що відповідачі не проживають в квартирі АДРЕСА_3 , на увагу не заслуговують та спростовуються змістом вказаного судового рішення, з якого вбачається, що дана обставина судом не встановлювалась.

Також колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних належних доказів на спростування факту реєстрації відповідачів за адресою АДРЕСА_1 , доказів на підтвердження факту їхнього проживання за іншою адресою та періоду такого проживання, доказів на спростування факту користування відповідачами житлово-комунальними послугами чи на підтвердження того, що позивачами чинилися перешкоди в користуванні квартирою, про що, зокрема, зазначалось в апеляційній скарзі, в якій також відсутні посилання на будь-які належні докази з цих питань.

Заявляючи позовні вимоги, позивачі просили стягнути з відповідачів понесені витрати на комунальні послуги виходячи з суми 15 372, 43 грн., однак судом першої інстанції було проведено розрахунок, з яким погоджується апеляційний суд, з якого вбачається, що згідно наданих квитанцій, розмір фактично оплачених ОСОБА_5 послуг, як одним із боржників - споживачем комунальних послуг, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання житла, документально підтверджений на загальну суму 14 068, 77 грн., яка і підлягає стягненню в рівних частинах (по 1 757, 60 грн.) із 8 дієздатних осіб, зареєстрованих за адресою АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 є неповнолітньою особою.

Аргументів на спростування правильності проведеного судом розрахунку апеляційна скарга не містить.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що у позивача ОСОБА_4 не виникає права зворотної вимоги до відповідачів про стягнення із них витрат з оплати житлово-комунальних послуг, відтак судом підставно відмовлено у задоволенні його позовних вимог, оскільки платником послуг був ОСОБА_5 , як один із боржників, що підтверджується квитанціями, а тому частковому задоволенню підлягають саме його позовні вимоги, в частині стягнення з відповідачів в його користь витрат з оплати житлово-комунальних послуг.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що за відсутності відповідачів суд першої інстанції повинен був ухвалити заочне рішення, до уваги судом апеляційної інстанції не береться, оскільки статтею 280 ЦПК України закріплено право суду на ухвалення заочного рішення за одночасного існування певних умов, одна з яких не заперечення позивача проти такого вирішення справи. Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач заперечував проти заочного розгляду справи.

Також, в апеляційній скарзі адвокат Гриців О.Я вказує на те, що лише 10 липня 2023 року ОСОБА_1 отримав в застосунку Дія повідомлення, з якого було видно, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває справа №607/5651/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції вживав заходи щодо належного повідомлення учасників справи, надсилав відповідачам за зареєстрованим місцем проживання судові повістки з рекомендованими повідомленнями про вручення, які ними не були отримані (причинами неотримання зазначено - відсутність адресата за вказаною адресою).

Разом з тим, в матеріалах справи наявні заяви відповідачів про відкладення розгляду справи, що свідчить про їх обізнаність про судові засідання.

У справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує посилання представника відповідачів в апеляційній скарзі, як на порушення норм процесуального права, непроведення судом першої інстанції заочного розгляду справи (який можливий лише за умови належним чином повідомлення відповідачів про дату, час і місце судового засідання) і одночасно заперечує належне повідомлення відповідачів про судовий розгляд, що може свідчити про зловживання останніми своїми процесуальними правами.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутній документ що підтверджує повноваження адвоката Гриців О.Я. на представлення інтересів відповідачів у даній справі в суді першої інстанції.

Щодо понесених судових витрат, то враховуючи вимоги ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України та часткове задоволення позову ОСОБА_5 , що складає у процентному відношенні 34,3 відсотків від заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідачів на користь позивача ОСОБА_5 слід стягнути по 400 грн. 20 коп. (3500/100%х34,3%=1200,5 грн/3) витрат на правову допомогу, з кожного.

При цьому такий розмір не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Більше того, представник позивачів адвокат Сампара Н.М. 27 червня 2023 року подавала до суду заяву про понесені витрати на правову допомогу, разом з копією акту виконаних робіт (опис робіт адвоката) та копією договорів про надання правової допомоги, разом з копіями квитанцій про підтвердження надіслання зазначених матеріалів відповідачам.

Відповідно до ч.5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі не заявляли клопотання про зменшення розміру витрат, а тому доводи апеляційної скарги, що стосуються неспівмірності витрат на професійну правову допомогу із складністю цієї справи та наданими адвокатом обсягом послуг, до уваги не беруться.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на сторони в межах сум, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2023 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.