АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року

м. Чернівці

справа № 725/1889/21

провадження №22-ц/822/383/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н.Ю.

суддів Лисака І.Н., Одинака О.О.

секретаря Скулеба А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 березня 2023 року, головуючий у першій інстанції Галичанський О.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у квітні 2021 року звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про припинення зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами.

Зазначав, що між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010.

Забезпечено виконання зобов`язання договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 іпотеки від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Вказував, що пунктом 27 договору передбачено застереження про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 28 січня 2014 року.

Посилався на належне виконання зобов`язання за кредитним договором внаслідок продажу предмета іпотеки на підставі іпотечного застереження.

Просив припинити зобов`язання за договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 кредиту від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010.

Припинити зобов`язання за договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 іпотеки від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 березня 2023 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про припинення зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами задовольнити.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції про реалізацію Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 предмета іпотеки не внаслідок позасудового порядку.

Судом першої інстанції не надано оцінку пункту 27 договору між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 іпотеки від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010, за яким звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №310/11024/15-ц, відповідно до яких звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками.

Вважає, що внаслідок продажу предмета іпотеки на підставі іпотечного застереження зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором є припиненими.

Тому належне виконання основного зобов`язання припиняє зобов`язання за договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 іпотеки від 15 лютого 2008 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Зазначає, що ОСОБА_1 припустився помилки, вказуючи на продаж іпотечного майна на підставі іпотечного застереження, яке міститься у пункті 27 договору між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 іпотеки від 15 лютого 2008 року.

Відповідно до пункту 1 договору між Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 купівлі-продажу від 28 січня 2014 року продаж вчинено на підставі рішення Шевчнеківського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2010 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2010 року.

Отже Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» не здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Посилається на недоведеність ОСОБА_1 виконання зобов`язання за договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 кредиту від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010.

Вказує на погашення за рахунок коштів, отриманих від продажу предмета іпотеки, простроченого кредиту в сумі 16482 доларів США 84 центів, кредиту в сумі 9520 доларів США 36 центів, пені в сумі 149 доларів США 39 центів, комісії в сумі 731 долар США 57 центів, невиконання зобов`язання з сплати кредиту в сумі 17130 доларів США 85 центів, відсотків, пені та комісії в сумі 78 доларів США 73 центи.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору кредиту та договору іпотеки припиненими дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права ОСОБА_1 у обраний ним спосіб.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про недоведеність продажу предмета іпотеки на підставі іпотечного застереження у позасудовий спосіб врегулювання спору.

Водночас судом першої інстанції встановлено укладення Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 28 січня 2014 року на підставі рішення Шевчнеківського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2010 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2010 року.

Крім того, суд першої інстанції вважав недоведеним факт виконання основного зобов`язання за договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 кредиту від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010.

Також суд першої інстанції вказав на відсутність підстав для припинення зобов`язання за іпотечним договором з урахуванням того, що зобов`язання за кредитним договором не припинено.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010.

Забезпечено виконання зобов`язання договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 іпотеки від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010, посвідченим нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В., зареєстрованим в реєстрі за номером 38.

Відповідно до пункту 27 договору сторони передбачили позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надав іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2010 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 лютого 2008 року №CVRSGK00000010 в розмірі 44000 доларів США, що у перерахунку по курсу Національного банку України становить 356132 грн. 65 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 , належну на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом продажу Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», укладення від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності і наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу.

До матеріалів справи приєднано договір між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2010 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2010 року від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. 28 січня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за номером 255.

За змістом пункту 1 договору Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2010 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2010 року передало у власність покупця квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі пункту 3 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купівлі-продажу вартість квартири згідно зі звітом про експертну оцінку майна, складеним суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 , від 29 жовтня 2013 року становить 218566 грн.

Відповідно до пункту 4 договору продаж квартири вчинено за ціною 233925 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просиі ухвалити судове рішення, є визнання припиненим зобов`язання за договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 кредиту від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010 та зобов`язання за договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 іпотеки від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010.

Обставинами, якими ОСОБА_1 обгрунтовував позовні вимоги, зазначалося належне виконання зобов`язання за кредитним договором внаслідок продажу предмета іпотеки на підставі іпотечного застереження.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Судувід 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) звернула увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності в певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку.

Отже, позов ОСОБА_1 про припинення зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з його виконанням (зверненням стягненням на предмет іпотеки) є належним способом захисту і за своєю суттю є позовом про визнання відсутнього права.

За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Вказаний правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14.

Встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010.

Забезпечено виконання зобов`язання договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 іпотеки від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010, посвідченим нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В., зареєстрованим в реєстрі за номером 38.

Відповідно до пункту 27 договору сторони передбачили позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надав іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин правового механізму, передбаченого нормами частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання та є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (частина перша статті 6 Закону «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Одним зі способів припинення зобов`язання є його виконання (частина перша статті 599 ЦК України).

Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16 зроблено висновок, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

Отже, у цій справі сторони погодили, що продаж предмета іпотеки від імені банку будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є позасудовим порядком врегулювання спору.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки можливе лише за умови, що сторони не передбачили цей спосіб у договорі.

Велика Палата Верховного Суду визначила, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацем 5 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статті 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2010 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 лютого 2008 року №CVRSGK00000010 в розмірі 44000 доларів США, що у перерахунку по курсу Національного банку України становить 356132 грн. 65 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 , належну на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом продажу Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», укладення від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності і наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Частиною першою статті 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 7 частини третьої статті 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Набрання судовим рішенням законної сили та його обов`язковість є невід`ємними складовими принципу остаточності судового рішення - res judicata, що, у свою чергу, є складовою частиною верховенства права

Так, Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» зазначив, що «...одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву».

Отже, у розглядуваній справі перегляд рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2010 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення та висновків, зроблених за результатами розгляду іншої судової справи, суперечитиме принципу res judicata, тобто остаточності судового рішення та недопустимості повторного розгляду вже вирішеного судом питання (справи).

У матеріалах справи відсутні докази, що Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі.

До матеріалів справи приєднано договір між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2010 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2010 року від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. 28 січня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за номером 255.

За змістом пункту 1 договору Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2010 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2010 року передало у власність покупця квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі пункту 4 договору продаж квартири вчинено за ціною 233925 грн.

У матеріалах справи відсутні докази виконання ОСОБА_1 зобов`язання за договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 кредиту від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010.

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у відзиві на апеляційну скарзі вказує на погашення за рахунок коштів, отриманих від продажу предмета іпотеки, простроченого кредиту в сумі 16482 доларів США 84 центів, кредиту в сумі 9520 доларів США 36 центів, пені в сумі 149 доларів США 39 центів, комісії в сумі 731 долар США 57 центів, невиконання зобов`язання з сплати кредиту в сумі 17130 доларів США 85 центів, відсотків, пені та комісії в сумі 78 доларів США 73 центи.

ОСОБА_1 належне виконання зобов`язання за договором між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 кредиту від 15 лютого 2008 року №CVRSGK00000010 пов`язувалось із звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

За обставин звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 предмета іпотеки на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 березня 2010 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2010 року, відсутності відомостей про виконання зобов`язання за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для припинення кредитного договору в силу правил статті 599 ЦК України.

Ураховуючи, що основне зобов`язання сторін не припинилося, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що відсутні й передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку» підстави для припинення іпотеки.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на наведене судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд

першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому рішення першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 березня 2023 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді І. Н. Лисак

О. О. Одинак