ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/9094/20 Номер провадження 22-ц/814/4113/23Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Обідіна О.І., Чумак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 07 червня 2023 року, постановлене суддею Самсоновою О.А. (повний текст складено 15 червня 2023 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури,

в с т а н о в и в:

19.11.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, збільшивши його вимоги заявою від 11.02.2021, у якій просить стягнути за рахунок державного бюджету в рахунок відшкодування шкоди: 670 752,00 грн. - за невиплачене грошове забезпечення в період незаконного перебування в розпорядженні начальника тилу СЗУ від 24.05.2000 до 04.02.2003; 15 932,00 грн. - за вимушені понесені державні витрати з урахуванням індексу девальвації гривні; 216 000,00 грн. - компенсації моральної шкоди за незаконний арешт майна та незаконне застосування запобіжного заходу в розмірі 216 000,00 грн.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що 23.05.2000 відносно нього, командира в/ч НОМЕР_1 , військовою прокуратурою Харківського гарнізону була порушена кримінальна справа №1/201-2000 щодо зловживання службовим становищем з застосуванням запобіжного заходу «підписка про невиїзд».

24.05.2000 у книзі обліку відділу кадрів Тилу ЗС України за вх. №116 начальником відділу кадрів зареєстрований наказ заступника Міністра оборони-Начальника тилу ЗС України №021 від 17.05.2000 щодо усунення з посади начальника 74 Центру забезпечення пальним Тилу ЗС України полковника ОСОБА_1 і зарахування в розпорядження заступника Міністра охорони-Начальника Тилу ЗС України. Згідно вимог Інструкції по організації ведення військового обліку (наказ МОУ від 15.12.2010 №660) реєстрація наказу надає йому юридичної сили.

24.11.2000 слідчим військової прокуратури, за відсутності додаткових доказів, змінено йому обвинувачення на більш тяжкий злочин «крадіжка» та змінено запобіжний захід на «взяття під варту».

У слідчому ізоляторі №27 м.Харків він утримувався до 01.02.2001.Після звільнення з-під арешту кримінальну справі відносно нього було передано до військової прокуратури Північного регіону (ПР) м.Київ, де йому було оголошено нове обвинувачення та застосовано запобіжний захід у вигляді «підписки про невиїзд» за місцем проживання м.Харків.

Наведене ускладнило його звичайний плин життя, він був вимушений щотижня виїжджати з м.Харкова до м.Київ, і навпаки, для участі у проведенні слідчих дій та, у подальшому, судових засіданнях. За відсутності заробітку та наявності на утриманні двох неповнолітніх дітей, він ніс витрати пов`язані із проїздом, проживанням та послугами захисника. На даний час такі витрати позивач обраховує у розмірі 15932,00 грн.

За час перебування під слідством та арештом стан його здоров`я погіршився та, за відсутності виплат грошового забезпечення, розмір яких за час відсторонення від посади склав 670 752,00 грн., він був вимушений під тиском посадовців Тилу ЗСУ подати рапорт на звільнення зі ЗСУ, не маючи на той час вислуги років для призначення пенсії, достатньої для проживання та забезпечення родини.

Наказом Міністра оборони України від 12.12.2002 його було звільнено з лав ЗСУ за станом здоров`я, а 04.02.2003 виключено зі списків в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

18.09.2017 кримінальне провадження відносно нього було закрито згідно п.2 ч.1 ст.284 КПК України, за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень і тільки 26.06.2018, на чисельні звернення, він отримав з військової прокуратури Харківського гарнізону копію такої постанови. Але і після закриття кримінального провадження слідчим не було скасовано запобіжний захід відносно нього та не було скасовано арешт належного позивачу майна.

Отже, із травня 2000 року до червня 2018 року він знаходився під незаконним кримінальним переслідуванням. У зв`язку із цим, йому завдано моральних страждань, оцінених у розмірі 216 000,00 грн., які полягають у приниженні честі, гідності, переживаннях, фізичних стражданнях та порушенні нормальних життєвих стосунків, а також погіршення стану здоров`я.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 07.06.2023 позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 216 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним арештом майна та незаконним застосуванням запобіжного заходу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

При постановленні рішення районний суд виходив із того, що усунення позивача від посади здійснювалось рішенням посадової особи Міністерства оборони України, вимоги до якої щодо виплати недоотриманого грошового забезпечення не пред`являлися, що виключає підстави їх стягнення у цій справі.

У задоволенні позову в частині стягнення дорожніх витрат з урахуванням індексу девальвації гривні районним судом також відмовлено, оскільки таке збільшення не ґрунтується на законі, а розмір стягнення не підтверджений належними доказами.

Частково задовольняючи вимоги позову в частині стягнення моральної шкоди, районний суд виходив із підстав доведеності, що арешт майна позивача та застосування до нього запобіжного заходу є незаконними та тягнуть за собою обов`язок держави відшкодувати завдану шкоду. Визначаючи розмір стягнення, судом враховано тривалість порушеного права, із 18.09.2017 (дата закриття кримінального провадження), і до 29.09.2020 (день набрання законної сили ухвалою слідчого судді про скасування арешту та запобіжного заходу) х 6000,00 грн. (один мінімальний розмір заробітної плати).

Відповідач ГУ Державної казначейської служби України у Полтавській області з рішенням районного суду не погодився та оскаржив в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове, яким у задоволення позову відмовити.

Доводить відсутність визначальної ознаки правової підстави відшкодування моральної шкоди, а саме, незаконності дій посадових осіб, якими провадилося досудове розслідування, а також недоцільність застосування до даних правовідносин презумпції моральної шкоди. Оскільки це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Таким чином, особа не може порушити питання про компенсацію, якщо їй не була завдана моральна шкода.

Цитуючи положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст.23 ЦК України, п.п.4,5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вважає відсутніми складові такої відповідальності, зокрема: наявність такої шкоди, протиправну поведінку заподіювача, причинний зв`язок між ними; тоді як розмір стягнення не підтверджений належними та допустимими доказами.

24.10.2023 позивачем подано до апеляційного суду клопотання про продовження строку на подачу відзиву, яке підлягає задоволенню, оскільки обґрунтоване належними доказами на підтвердження його тяжкого стану здоров`я та пов`язаної із цим госпіталізації до лікарні. За змістом відзиву, позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. Розгляд апеляційної скарги просить проводити за його відсутності.

Учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, надавши суду заяви про розгляд справи без їх учаасті, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами.

Наказом заступника Міністра оборони України по Тилу-Начальника Тилу Збройних Сил України від 17.05.2000 №021 полковника ОСОБА_1 - начальника Центру забезпечення пальним Збройних Сил України усунуто від займаної посади та зараховано в розпорядження заступника Міністра оборони України по Тилу-Начальника Тилу Збройних Сил України./а.с.15/.

01.08.2000 постановою ст. слідчого ВП Харківського гарнізону накладено арешт на автомобіль обвинуваченого ОСОБА_1 /а.с.24/

05.09.2002 заступником військового прокурора Північного регіону України затверджено обвинувальний висновок відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.410, ч.2 ст.423, ч.2 ст.366, ч.2 ст.358, ч.2 ст.209 КК України; наявні довідка про рух кримінальної справи, де зазначено, що 23.05.2000 порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за ст.ст.254 п.«б», 172 ч.2 КК України; запобіжні заходи обрані (змінені): 30.06.2000 - підписка про невиїзд; 24.11.2000 - змінено на тримання під вартою; 01.02.2001 - скасовано ВС Харківського гарнізону та застосована підписка про невиїзд./а.с.22/

Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 18.09.2003 №126, на підставі рішення Орджонікідзевського місцевого суду м.Харкова від 19.08.2003, внесено зміни в дату звільнення з військової служби в запас полковника ОСОБА_1 , наказ №169 від 24.12.2002 командира в/ч НОМЕР_1 і вважати виключеним зі списків особового складу частини з 04.02.2003./а.с.21/

Позивача викликали повістками до прокуратури: 30.05.2007, 31.05.2007, 01.06.207, 04.06.2007, 16.07.2007, 17.07.2007, 24.07.2007, 21.08.2007, 23.08.2007, 03.09.2007, 05.09.2007, 08.10.2007/а.с.119-130/; до суду: 13.01.2003/а.с.131/

19.03.2014 постановою ст. слідчого Харківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері матеріали кримінального провадження в частині вчинення колишнім командиром в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч.3 ст.424, ч.2 ст.423 КК України, а також в частині вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.424 КК України закрито на підставі п.4 ч.1 ст.284, тобто у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою./а.с.111-118/

18.09.2017 постановою начальника СВ Індустріального ВП ГУНП в Харківській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000009 від 12.02.2013, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.192, ч.2 ст.366, ч.2 ст.364 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень./а.с.9-13/

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03.06.2019 (справа №644/9923/18) стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 870 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури.

При постановленні такого рішення розмір відшкодування судом визначено виходячи з мінімального розміру заробітної плати (4173,00 грн.) за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що склало неповних 208 місяців./а.с.40-42/

22.09.2020 ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова (справа №644/1483/20) скасовано арешт автомобілю ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_2 та автомобілю УАЗ 469, д.н.з. НОМЕР_3 , які належать ОСОБА_1 та скасовано запобіжний захід обраний до ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд./а.с.14/

При постановленні рішення в оскаржуваній частині, районний суд виходив із того, що після закриття кримінального провадження №0000009 від 12.02.2013, яке відбулося 18.09.2017, обмеження прав позивача у виді заходу забезпечення кримінального провадження (арешт майна) та застосований до нього запобіжний захід (підписка про невиїзд) продовжували діяти до 22.09.2020. Тим самим, позивачу завдано шкоду, яка підлягає відшкодуванню за період з 18.09.2017 до 22.09.2020, який не був предметом розгляду справи №644/9923/18, виходячи з мінімального розміру заробітної плати (6 000,00 грн.) за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що склало неповних 36 місяців.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення у межах доводів апеляційної скарги відповідача, із висновками районного суду погоджується з таких підстав.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР).

Відповідно до статті 1 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України №266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону №266/94-ВР).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України №266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тому суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі №751/4400/21).

У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції наведені норми права правильно застосував та дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок незаконного накладення арешту на майно позивача та незаконного застосування до нього запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд позивачу було завдано моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до довільного тлумачення на власну користь норм закону, яким чітко визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконного застосування запобіжного заходу відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (п.2 ч.2 ст.1167, ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України); виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст.13 Закону України №266/94-ВР).

Відтак, неспроможними є доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності складових цивільної правової відповідальності, зокрема, як визначальної ознаки правової підстави відшкодування - незаконності дій посадових осіб.

Доводів на спростування розміру відшкодування моральної шкоди апеляційна скарга не містить, а лише загальні твердження щодо її недоведеності належними доказами. Тоді як при визначенні розміру стягнення, районний суд правильно застосував положення ст.13 Закону України №266/94-ВР, а сума відшкодування є пропорційною до серйозності порушень, що узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, сформованою у справах «Василевський і Богданов проти Росії», «Камбер проти Сполученого Королівства», «Аттард проти Мальти».

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до загального цитування норм права, правильно застосованих судом першої інстанції при постановленні рішення в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 07 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.11.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.І. Обідіна

О.В. Чумак