ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/674/18 Номер провадження 22-ц/814/1708/23Головуючий у 1-й інстанції Майстренко О. М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

Секретар: Чемерис А.К.

за участю: адвоката Цимбалюка С.В., адвоката Ямполець І.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» - Цимбалюка Сергія Васильовича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Фінанси та Кредит», ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» про визнання кредитного договору частково недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Банк Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 року частко недійсним

Позовна заява мотивована тим, що 25.01.2006 року між ОСОБА_1 та Банком «Фінанси та кредит», ТОВ, правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» був підписаний Кредитний договір № 3/01-Ф, відповідно до основних положень якого, Банк зобов`язався надати кредит (грошові кошти) в іноземній валюті на придбання нерухомого майна в сумі 53 000 доларів США на строк до 25.01.2026 року зі сплатою 12 відсотків річних.

Взявши за основу умови Кредитного договору, та провівши власні розрахунки, Позивачем було виявлено обман відповідача, відносно суми щомісячних платежів, а отже і загальної переплати за кредитом, що є неприпустимим при веденні підприємницької діяльності.

Позивач зазначив, що графік зниження заборгованості за кредитом - додаток № 1 до Договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 року також містить відомості, що не відповідають умовам Кредитного договору, а саме: розмір ануїтетного платежу та розміри сум, спрямованих на погашення основного боргу та процентів.

Також вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону У країни "Про захист прав споживачів" ці умови договору є недійсними.

У відповідності до п. 6.1. кредитного договору, «За прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів Позичальник сплачує Банку штраф 100,00 грн та пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Встановлення в договорі пені в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення Позивач вважає такою, що суперечить засадам рівності учасників цивільних відносин та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним з моменту укладання пункт 3.2. кредитного договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 року, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 в частині «Позичальник зобов`язується щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по Кредитних ресурсах у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 590,87 Доларів США. У складі Ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування Кредитними ресурсами».; визнати недійсним з моменту укладання Додаток № 1 до Договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 року Графік зниження заборгованості за кредитом, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним з моменту укладання пункт 4.7 кредитного договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 рок, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним пункт 4.8 кредитного договору №3/01-Ф від 25.01.2006 року укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним з моменту укладання пункт 6.1 кредитного договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 року, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 ..

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладання 25.01.2006 року пункт 4.7 кредитного договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 рок, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним пункт 4.8 кредитного договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 року, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого с АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним з моменту укладання 25.01.2006 року пункт 6.1 кредитного договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 рок, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 .

В інших частинах позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду не погодився представник ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» Цимбалюк С.В.. В апеляційній скарзі представник відповідача просив суд рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Вказав, що при укладенні 25.01.2006 оспорюваного кредитного договору було досягнуто згоди з усіх його істотних умов, підписавши договір позивач засвідчив, що він погодився з його умовами. ОСОБА_1 протягом 2006-2015 років частково виконав обв`язки покладені на нього договором, та своєї згоди на укладання договору не відкликав.

Зазначив, що позивачем не доведено в установленому порядку обставин щодо укладання оспорюваного договору під впливом обману.

Вважає, що звернення позивача у цій справі було спрямовано не на захист власних прав, а з метою ухилення від виконання зобов`язань. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань є неприпустимим, вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17.

Зазначив, що не погоджується з висновком суду про визнання недійсним п.6.1, оскільки суд першої інстанції послався на висновок викладений у справі №487/7824/15, який не може бути застосований до правовідносин що виникли у даній справі, оскільки відносини суттєво відрізняються від тих, які були предметом правового дослідження. Отже, висновок суду про встановлення банком надмірно високої пені для позичальника у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, не грунтується на матеріалах справи. Позивач не звертався до банку щодо зміни або скасування розміру пені за несвоєчасне виконання власних зобов`язань за договором.

Звертає увагу, що під час розгляду справи представником відповідача було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, а суд постановив ухвалу, якою було відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, хоча таке клопотання представником не заявлялось.

Вказує, що у ході судового розгляду позивачем не надано доказів у підтвердження поважності причин пропуску строків давності. Про всі умови кредитного договору ОСОБА_1 був обізнаний з 25.01.2006 року, однак з позовом до суду звернувся у січні 2018 року. Посилається на висновок викладений у постанові Верховного суду від 24.10.2019 року у справі №758/11460/15ц.

У письмовому відзиві ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін, оскільки вважає його законним та обгрунтованим.

Вказує, що відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним та не відповідає вимогам ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.2,3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судом встановлено, що 25.01.2006 року між ОСОБА_1 та Банк «Фінанси та кредит», ТОВ, правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» був підписаний Кредитний договір № 3/01-Ф, відповідно до основних положень якого, Банк зобов`язався надати кредит (грошові кошти) в іноземній валюті на придбання нерухомого майна в сумі 53 000 доларів США на строк до 25.01. 2026 року зі сплатою 12 відсотків річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки від 25.01.2006 та договір поруки №П 3/01-Ф від 25.01.2006 року.

Відповідно до п 3.2. Кредитного договору Позичальник зобов`язується щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 590,87 Доларів США. У складі Ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування Кредитними ресурсами.

Відповідно до п 4.7 Кредитного договору Позичальник щомісяця у строк до 10 числа кожного місяця сплачує комісійну винагороду за надання Кредитних ресурсів у розмірі 910,01 гривень. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок №2218.9.001.980/2218.4.00.12533.02. Зазначена в цьому пункті комісійна винагорода Банку сплачується Позичальником щомісяця, за весь період до моменту повного виконання Позичальником зобов`язань по поверненню отриманих Кредитних ресурсів.

Згідно пункту 4.8 Кредитного договору Позичальник сплачує комісійну винагороду згідно п 4.7 цього договору за останній звітний період не пізніше строку повернення Кредитних ресурсів, зазначеного в п 3.2 цього Договору.

Згідно договору про відступлення права вимоги, посвідченим 19.01.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. реєстровий номер 272, право вимоги за Кредитним договором №3/01-Ф, Іпотечним договором та договором поруки №П 3/01-Ф від 25.01.2006 року перейшло до ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал».

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійними п 3.2. кредитного договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 року, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 в частині «Позичальник зобов`язується щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по Кредитних ресурсах у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 590,87 Доларів США. У складі Ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування Кредитними ресурсами». Та Додаток № 1 до Договору № 3/01-Ф від 25.01.2006 р Графік зниження заборгованості за кредитом, укладеного між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 районний суд дійшов висновку, що належних доказів того, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» невірно розрахував суму платежу за кредитним договором позивачем надано не було, окрім власних розрахунків, з якими районний суд не погодився, тому відмовив у задоволенні позовних вимогах в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, з огляду на положення ст.ст. 12, 81 ЦПК України, а також виходячи з того, що позивачем жодного належного та допустимого доказу, в розумінні ст.ст. 76, 77 ЦПК України, на підтвердження власного розрахунку не надано.

Щодо позовних вимог про визнання кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом (п. 4,7 п 4.8 Кредитного договору) місцевий суд дійшов висновку про їх обгрунтованість.

Згідно абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Судом встановлено, що відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за надання кредитних ресурсів, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладений у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року справа № 695/3474/17, Верховним Судом у справі №359/3435/15-ц від 19.12.2018 року.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року справа № 666/4957/15-ц.

Умова кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту нікчемна, оскільки є несправедливою. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц (провадження № 61-43940св18), від 15 січня 2020 року у справі № 363/940/16-ц (провадження № 61-19224св18), від 27 лютого 2019 року у справі № 201/4087/17 (провадження № 61-43276св18), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1882/15-ц (провадження № 61-10481св18), від 27 березня 2019 року у справі № 712/5696/14-ц (провадження № 61-14144св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 193/2092/16 (провадження № 61-23762св18), від 18 вересня 2019 року у справі № 606/2619/15-ц (провадження № 61-17737св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 569/1405/16 (провадження № 61-29765св18). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 викладено правовий висновок про те, що пункти кредитного договору, згідно з якими передбачено сплату комісії за надання фінансового інструменту, є нікчемними.

За таких обставин місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що кредитний договір в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом (п. 4,7 п 4.8 Кредитного договору) необхідно визнати недійсним.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним п. 6.1 Кредитного договору місцевий суд дійшов висновку про те, що вказаний пункт є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за спірним договором, і тому на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України має бути визнаний недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У відповідності до п. 6.1. кредитного договору, «За прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів, Позичальник сплачує Банку штраф 100,00 грн та пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених З.2., 3.4., 4.З., 4.4., 4.6., 4.7., 4.8. цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними ресурсами.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. третій ст. 509 та частинах першій, другій ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Після оцінки обґрунтованості доводів позивача стосовно недійсності кредитного договору та договору про внесення змін і доповнень суд має вирішити питання про застосування позовної давності згідно з поданою відповідачем заявою, та враховуючи висновки з цього приводу Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц і від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 137-140).

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Кредитний договір було укладено 25 січня 2006 року. Проте з позовом про визнання недійсним вказаного пункту позичальник звернувся лише у 24 січня 2018 року, тобто поза межами позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, клопотань про поновлення цього строку не заявляв.

При таких обставинах судом підлягали до застосування правила ч. 4 ст. 267 ЦК України згідно з якими сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі у судовому засіданні від 02.12.2019 (а.с.147), та помилково розцінено судом першої інстанції, як клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку зі спливом строків позовної давності, та є підставою для відмови у позові.

Отже,колегія суддів приймає до уваги заперечення ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» надані на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 02.12.2019 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач тривалий час виконував умови оскаржених договорів, чим підтвердив відсутність під час їхнього укладення порушення його законних прав та інтересів.

Позивач погодився на запропоновану вартість споживчого кредиту, суму щомісячного платежу, а також на розмір процентної ставки та на строк повернення отриманого кредиту, вважаючи їх прийнятними для себе.

Позивач був вільним у виборі фінансової установи для отримання кредиту та валюти кредитування, а його особистий підпис на кредитному договорі та визнання обставин отримання кредиту на споживчі цілі підтверджує вільне волевиявлення на вчинення правочинів.

Кредитний договір підписали сторони, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їхнє волевиявлення відповідало внутрішній волі. Відповідач надав позивачу документи, необхідні для укладення кредитного договору, зокрема щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Доводи про те, що під час укладення кредитного договору та договору про внесення змін і доповнень позивача ввели в оману, спростовані матеріалами справи, інших належних та допистимих доказів на підтвердження вказаних тверджень позивачем не надано.

Перед укладенням кредитного договору позивач отримав умови кредитування, що підтверджує пункт 7.5 цього договору.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи стосовно спливу позовної давності, внаслідок чого помилився із застосуванням згаданих норм матеріального права, з передбачених ст. 376 ЦПК України підстав оскаржене рішення суду підлягає скасуванню, із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3171,60 грн (а.с.217)

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» - Цимбалюка Сергія Васильовича задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2021 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Фінанси та Кредит», ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» про визнання кредитного договору частково недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» сплачений судовий збір у розмірі 3171 грн. 60 коп. (три тисячі сто сімдесят одна грн. 60 коп.)

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак