Справа № 464/2467/23 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/811/2399/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

позивачки ОСОБА_1

та її представника адвоката Костик Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 10 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила: 1) змінити розмір та спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2012 року у справі № 1319/8842/2012, та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання їх неповнолітнього сина сторін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також 2) стягнути з відповідача на користь позивачки додаткові витрати на утримання сина у розмірі 25 459 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2012 року було присуджено до стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання їхнього спільного сина у розмірі 645 грн. щомісячно, однак станом на даний час цей розмір аліментів є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а «будь-яких інших витрат на утримання чи розвиток дитини Відповідач не несе» (а.с. 1-7).

Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено.

Змінено спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2012 року у справі № 1319/8842/2012, та ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені додаткові витрати на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 19 409 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 2 147 грн. 20 коп.(а.с. 100-103).

Дане рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував того, що «відповідач офіційно не працює та не має постійного доходу, має поганий стан здоров`я», однак має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , яка часто хворіє та має незадовільний стан здоров`я, а також малолітню дитину своєї теперішньої дружини, а «позивачка не надала суду будь-яких доказів на підтвердження покращення матеріального стану відповідача, а також на підтвердження погіршення її матеріального стану».

Стверджує, що «жодних додаткових витрат позивач (з ним) не узгоджує і ніколи про їх не повідомляла», а тому вважає неправомірним стягнення з нього додаткових витрат на утримання їхнього сина (а.с. 111-117).

Апелянт, будучи своєчасно (29.09.2023 року) належним чином повідомленим про час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 133), в судове засідання не з`явився і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а частиною 2 статті 182 що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом положень, передбачених частиною 5 статті 183 СК України та пунктом 4 частини 1 статті 161 ЦПК України, одна чверть заробітку (доходу) платника аліментів є тим мінімальним розміром аліментів, який може бути присудженим до стягнення на одну дитину.

Матеріалами справи стверджується, що рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 26 вересня 2012 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 05 жовтня 2012 року про виправлення у цьому рішенні описки) присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 645 грн. (а.с. 16, 17), що станом на час звернення позивачки до суду з даним позовом (квітень 2023 року) вже давно менше мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину, оскільки з 01 січня 2023 року 50 відсотків прожиткового мінімуму для 14-ти річної дитини становить 1 416 грн. 50 коп.

Відтак, позивачка вправі була звернутися до суду з даним позовом і присуджений оскаржуваним рішенням до стягнення з відповідача розмір аліментів (1/4 частина від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) є тим мінімальним розміром, який взагалі міг бути присудженим до стягнення з відповідача, а тому доводи апеляційної скарги стосовно того, що «відповідач офіційно не працює та не має постійного доходу, має поганий стан здоров`я», інших утриманців, а «позивачка не надала суду будь-яких доказів на підтвердження покращення матеріального стану відповідача, а також на підтвердження погіршення її матеріального стану», до уваги прийматися не можуть.

Частиною 1 статті 185 СК України встановлено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), а частиною 2 ст. 185 СК що додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Матеріалами справи стверджується те, що судом позовну вимогу про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання неповнолітнього сина (у розмірі 25 459 грн.) задоволено лише частково: у розмірі 19 409 грн., які пов`язані з лікуванням дитини та вже фактично понесені позивачкою, з якою дитина і проживає.

Батько дитини (відповідач) є працездатною особою, а відтак суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідач зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що пов`язані з її лікуванням.

Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно того, що цих витрат позивачка з відповідачем «не узгоджувала», до уваги також прийматися не можуть, а інших доводів в цій частині позовних вимог апеляційна скарга і не містить.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що правові підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 10 липня 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 20 листопада 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.