ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/6835/17 Головуючий суддя І інстанції Цвірюк Д. В.
Провадження № 22-ц/818/1272/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: за законом.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зуєвої Людмили Вікторівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2023 року, у справі № 638/6835/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Десята Харківська нотаріальна контора про поновлення порушеного права, визнання недійсним свідоцтва на спадщину,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Десята Харківська нотаріальна контора в якому просила визнати недійсним свідоцтво на спадщину від 18.11.2016 року на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на ОСОБА_2 та поновити її порушене право, визнавши за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті матері на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви посилалась на те, що вона є єдиним спадкоємцем на спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті власника квартири її матері ОСОБА_3 . Зазначає, що прийняла спадщину, оскільки з жовтня 2015 року проживала разом з матір`ю за вищевказаною адресою та після смерті останньої продовжувала жити у спірній квартирі. 10 лютого 2017 року позивач звернулась до державного нотаріуса Десятої Харківської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, однак отримала відмову у вчиненні такої нотаріальної дії, оскільки нею 17.05.2016 року було подано заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 .

Вказала, що вона є інвалідом другої групи з дитинства і не пам`ятає факту написання відмови від спадщини на користь ОСОБА_2 , а відповідач, скориставшись її хворобою підробила документи на спірну квартиру, ввела її в оману та незаконно заволоділа спірним майном.

Зазначила, що іншого житла окрім спірної квартири вона не має, а отже ніяк не могла відмовитись від спадщини. На підставі викладеного просить визнати свідоцтво про право на спадщину від 18.11.2016 року, яке видано ОСОБА_2 недійсним.

У відзиві на позовну заяву відповідач просила відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Після смерті ОСОБА_3 позивач звернулась до відповідача із пропозицією прийняти спадок спірну квартиру. Таке рішення позивач мотивувала тим, що у позивачки є власне житло, дітей не має, у неї багато боргів та утримувати ще одну квартиру вона не має можливості. Враховуючи те, що померла ОСОБА_3 до останнього часу свого життя опікувалась донькою, за власний кошт зробила ремонт у квартирі де мешкала позивач з чоловіком, та враховуючи, що позивач веде такий спосіб життя, що існую ризик забрали її за борги, відповідач погодилась на таку пропозицію і прийняла спадок, який залишився від померлої сестри, після відмови її доньки від спадщини. При цьому зазначила, що позивач вводить суд в оману посилаючись на те, що в неї немає іншого житла, оскільки за позивачкою ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 зареєстровано право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , в якій позивач і проживала на момент смерті матері. Після прийняття спадщини, відповідач продовжила опікуватись племінницею, та надала останній можливість проживати у спірній квартирі, оскільки у позивача виник конфлікт з чоловіком. Також зазначає, що ОСОБА_2 самостійно утримувала квартиру та привозила ОСОБА_1 продукти харчування та ліки.

В подальшому, позивач повідомила відповідачу про те, що вона переїжджає жити до свого співмешканця в с.Ольшани Харківської області, в письмовому виді зазначила, що жодних матеріальних претензій до відповідача не має та хоче жити власним життям. Крім того вказує, що оскільки позивач є дієздатною особою, вона реалізувала своє право на відмову від спадщини, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримала з тих самих підстав, які зазначила у позовній заяві. Додатково зазначила, що з квартири АДРЕСА_2 її знято з реєстрації, а отже після смерті матері вона жила у спірній квартирі, оскільки іншого житла не має.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Десята Харківська нотаріальна контора про поновлення порушеного права, визнання недійсним свідоцтва на спадщину.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22.04.2020 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 року рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.11.2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22.04.2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції у мотивах скасування зазначив наступне.

Суди розглянули справу, в якій найважливішим юридичним фактом

є саме заява позивачки від 17 травня 2016 року про відмову від спадщини, проте без наявності у справі цієї заяви, її дослідження та оцінки.

Зазначене має визначальне юридичне значення для вирішення спору, так як впливає на правильність встановлення правовідносин, які виникли.

Так, суди не надали оцінку різним твердженням позивачки про те, що вона заяву про відмову від спадщини не підписувала та те, що вона не розуміла значення своїх дій під час вчинення спірного правочину, що є взаємовиключними доводами, оскільки, якщо позивачка заяву не підписувала, то вона буде вважатися такою, що прийняла спадщину, а визнання правочину (заяви про відмову від спадщини) недійсним з тих підстав, що вона не розуміла значення своїх дій при її написанні, потребує встановлення абсолютно інших фактичних обставин, застосуванню інших норм права і у залежності від цього призначення у визначеному ЦПК України порядку відповідної експертизи (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 адвокат Зуєва Л.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, та задовольнити позов.

Скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, наполягала на доведеності позову.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника, розглянула справу за відсутності відповідачки та її представника, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову за недоведеністю суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що дослідженими по справі доказами встановлено, що волевиявлення позивача при підписанні заяви по відмову від прийняття спадщини було вільним та відповідало її внутрішній волі, а інших доказів на спростування позиції відповідача позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності у цивільному судочинстві передбачає право особи здійснювати свої права вільно, на власний розсуд. При цьому існує також процесуальний обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 2, 4 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України).

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03.02.2017 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 14.01.1994 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду №1-94-0699, що підтверджується копією вказаного свідоцтва, а також довідкою ТОВ «Експертний будівельно-інжиніринговий центр» №987/28-09 від 28.09.2016 року.

Як вбачається з витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі №43870554 від 17.05.2016 року після смерті ОСОБА_3 17.05.2016 року Десятою Харківською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №274/2015 на підставі заяви про відмову від спадщини доньки померлої ОСОБА_1 від 17.05.2016 року та заяви про прийняття спадщини сестрою померлої ОСОБА_2 від 17.05.2016 року. Зазначене також підтверджуються наданими копіями спадкової справи.

Позивачка ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 7779.

08 лютого 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно її померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 .

Постановою державного нотаріуса Сімакової О.Г. Десятої харківської державної нотаріальної контори від 10 лютого 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що до цього 17.05.2016 року вона подала до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини на користь сестри спадкодавця відповідачки ОСОБА_2 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 17 травня 2016 року ОСОБА_1 дійсно звернулась до Десятої харківської нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 сестри спадкодавця. Заяву було зареєстровано у книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 656.

Всупереч вимог ст.ст. 12. 81 ЦПК України щодо процесуального обов`язку доказування підстав своїх позовних вимог, позивачка, яка представлена у суді представником - кваліфікованим юристом, за наявності процесуальної можливості не заявляла клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи для доведення своїх тверджень, що вона не підписувала згадану вище відмову від спадщини, або про призначення судової психіатричної експертизи для спростування її нотаріально посвідченої заяви про те, що вона розуміла зміст своїх дій та могла ними керувати в той день.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК).

За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Передаючи зазначену справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у своїй постанові від 16.09.2020 року зазначив, що суди не надали оцінку різним твердженням позивача про те, що вона заяву про відмову від спадщини не підписувала та те, що вона не розуміла значення своїх дій під час вчинення спірного правочину, що є взаємовиключними доводами, оскільки, якщо позивач заяву не підписувала, то вона буде вважатися такою, що прийняла спадщину, а визнання правочину (заяви про відмову від спадщини) недійсним з тих підстав, що вона не розуміла значення своїх дій при її написанні, потребує встановлення абсолютно інших фактичних обставин, застосуванню інших норм права і у залежності від цього призначення у визначеному ЦПК України порядку відповідної експертизи.

Так, звертаючись з позовом, ОСОБА_1 покликалась на те, що вона є інвалідом ІІ групи та не пам`ятає про обставини написання заяви про відмову від спадщини. В подальшому, позивач в судовому засіданні зазначила, що 17.05.2016 року вона жодної заяви про відмову від прийняття спадщини не надавала, підпис у заяві є підробленим.

В судовому засіданні від 28.04.2023 року судом першої інстанції ставилось на обговорення питання щодо призначення відповідної експертизи для встановлення дійсності підпису ОСОБА_1 у заяві про відмову від прийняття спадщини від 17.05.2016 року, з роз`ясненням наслідків відмови від проведення експертизи, на що представник позивача зазначила, що клопотання про призначення експертизи заявлено не буде, наслідки зрозумілі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України прийняв в якості належного та допустимого доказу покази свідка - державного нотаріуса Сімакової О.Г., яка показала, що ОСОБА_1 повідомила нотаріуса, що вона власноруч підписала заяву про відмову від спадщини на користь хоче написати заяву про відмову від прийняття спадщини на користь своєї тітки ОСОБА_2 (сестри спадкодавця), за відсутності ОСОБА_2 на питання нотаріуса Іоффе І.В. підтвердила, що вона дійсно хоче надати таку заяву. Свідок ОСОБА_6 також показала, що ОСОБА_1 особисто підписала заяву, жодного примусу з боку ОСОБА_2 не було, нотаріус роз`яснила наслідки надання такої заяви.

Позивачка не спростувала достовірність показів цього свідка, яка не зацікавлена у результатах розгляду справи, та дійсність своєї відмови від спадщини, яка була оформлена у нотаріальному порядку.

Суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до вказаної норми ст. 89 ЦПК України не взяв до уваги покази свідків зі сторони позивачки: ОСОБА_7 , якому не відомі обставини щодо підписання позивачкою заяви у нотаріуса; ОСОБА_8 , якій лише зі слів позивачки відомо, що вона жодних документів не підписувала; ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , яким лише зі слів позивачки стало відомо, що вона до нотаріуса не зверталась та жодних заяв не підписувала.

Вказані свідки не були очевидцями підписання позивачкою у нотаріальній конторі нотаріально посвідченої відмови від спадщини на користь своєї тітки та сестри спадкодавця, про те, що позивачка не підписувала цей документ цим свідкам відомо лише зі слів позивачки ОСОБА_1 , а тому такі покази свідків не можна вважати достатніми, з точки зору незацікавленого стороннього спостерігача вони не є достовірними, оскільки їх джерело, позивачка, є зацікавленою у задоволення її вимог особою.

Судом по даній справі була надана процесуальна можливість відповідно принципів диспозитивної та змагальності, ст.ст. 12, 13,81 ЦПК України, висловити свої аргументи щодо заявлених позовних вимог та заперечень та надати суду відповідні докази на їх обґрунтування, зокрема реалізувати своє право заявити клопотання про призначення експертизи для встановлення істини щодо оспорюваного документа. Кожній стороні надавалася розумна та рівна можливість представити та довести в суді свою правову позицію у даній справі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, з`ясувавши обставини справи на підставі наявних у справі доказів, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов до законних та обґрунтованих висновків про недоведеність позову. Наведені з цього приводу доводи скарги не знайшли свого повного та належного підтвердження, а тому колегія суддів їх відхиляє.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зуєвої Людмили Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 листопада 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.