Номер провадження: 22-ц/813/277/23
Справа № 520/5958/18
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Лупши В.В.,

учасники справи:

позивач Одеська міська рада

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

треті особи, що не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Лемещук Наталі Вадимівни в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Петренко В.С. , у приміщенні того ж суду,

у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування майна з чужого володіння, за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни, Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви та рух провадження у справі

18.05.2018 року Одеська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого володіння.

В подальшому, Одеська міська рада уточнила позовні вимоги, виклавши їх в заяві про уточнення позовних вимог від 11.02.2019 року (т.2 а.с. 100-103), в якій пред`явила позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та просила суд витребувати від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49.75 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; встановити порядок виконання рішення, вказавши, що воно є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло видане Київською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.04.1997 року № 12 на підставі розпорядження Київської районної адміністрації від 04.03.1997 року №114; скасувати рішення державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.12.2017 року індексний номер 38796657; стягнути з відповідачів судові витрати на користь Одеської міської ради.

10.12.2018 року Одеська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни, в якому просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло видане Київською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.04.1997 року № 12 на підставі розпорядження Київської районної адміністрації від 04.03.1997 року №114; скасувати рішення державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.12.2017 року індексний номер 38796657; стягнути з відповідача судові витрати на користь Одеської міської ради.

В обґрунтування заявлених позовів представник Одеської міської ради посилається на те, що 23.02.2018 року на адресу юридичного департаменту Одеської міської ради надійшов лист Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.02.2018 року № 01-12/160, яким повідомлено, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, не приватизована, віднесена до житлового фонду. Так, згідно з листом КП «Міське агентство з приватизації житла» від 26.12.2017 року № 672/01.09 вказана квартира не приватизована, відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 05.12.2017 року № 8299-08/340 станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано, 10.11.2017 року КП «ЖКС «Вузівський» повідомив Київську районну адміністрацію Одеської міської ради про звільнення житлового приміщення комунальної власності за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку зі смертю наймача - ОСОБА_7 . Однак, як зазначає представник позивача, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 , проведену 14.12.2017 року на підставі свідоцтва про право власності на житло, нібито виданого Київською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради 21.04.1997 року за № 12 за підписом заступника голови районної адміністрації Котова В.Н. При цьому, представник позивача стверджує, що за інформацією, наданою Київською районною адміністрацією Одеської міської ради, ОСОБА_8 ніколи не працював на посаді заступника голови, а згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 21.04.1997 року за № 12, підставою для його видачі стало розпорядження Київської районної адміністрації від 04.03.1997 року за № 114, однак, розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради з березня 1997 року нумерувалися, починаючи з № 300. Крім того, представник позивача вказує, що у 1997 році органом, якому було надано повноваження у сфері приватизації державного житлового фонду, у тому числі, щодо видачі свідоцтв про право власності на житло, було Управління житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому, а не Київська районна адміністрація виконкому Одеської міської ради. Крім іншого, представник позивача вказує на те, що згідно з листом Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 21.11.2018 року вих. № 4577-11.1-29, розпорядження від 04.03.1997 року за № 114 «Про видачу свідоцтва про траво власності на житло гр. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 » не існує, а відповідно до додатку зазначеного листа Департаментом архівної справи та діловодства надано копію існуючого розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 30.01.1997 року за № 114, яким надано згоду на продаж частки квартири АДРЕСА_3 від 30.01.1997 року за № 114. Також, факт незаконного вибуття квартири поза волею її власника, представник позивача підтверджує відомостями, наданими КП «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» у листі від 22.06.20018 року за № 497-01-18, з якого вбачається, що у вказаній вище квартирі на підставі ордеру була прописана ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зазначеній квартирі залишився проживати онук померлої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер у 2017 році. Тобто, позивач вказує, що з наведеного слідує, що розпорядження Київської районної адміністрації від 04.03.1997 року за № 114 ОСОБА_3 не видавалось та свідоцтво про право власності на квартиру за вищевказаною адресою не існує. Таким чином, Одеська міська рада просить визнати свідоцтво про право власності на житло, нібито видане Київською районною адміністрацією Одеської міської ради від 21.04.1997 року за № 12, на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради 04.03.1997 року за № 114, недійсним. Крім того, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.12.2017 року, індексний номер 38796657 державним реєстратором Янчевою Я.Г., на підставі нібито виданого свідоцтва про право власності на житло, серія та номер: 12 зід 21.04.1997 року, видавник Київська районна адміністрація виконкому Одеської міської ради, було здійснено реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності: 23999924 від 14.12.2017 року. Таким чином, оскільки за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру на підставі документу, який не видавався, зокрема, органом, наділеним повноваженнями на видачу свідоцтв про право власності, Одеська міська рада також просить суд скасувати рішення державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.12.2017 року індексний номер 38796657. Крім того, на думку представника позивача, вищевказане свідчить про те, що квартира АДРЕСА_1 , вибула з комунальної власності незаконним шляхом, у зв`язку з чим, Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до юридичного департаменту Одеської міської ради для подальшого звернення до суду з позовною заявою про витребування вказаної квартири на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. У подальшому, як зазначає представник позивача, вказану квартиру неодноразово було відчужено. Так, наступним власником спірної квартири після ОСОБА_3 став ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу Барановою О.В. від 27.12.2017 року за №1-1170. Надалі, ОСОБА_4 відчужено вказану квартиру на користь ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу Савицькою О.Ю. від 05.02.2018 року за №2-194. Наступним власником спірної квартири стала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу Пенчевим К.Л. від 14.02.2018 року за № 4-238. У подальшому, ОСОБА_6 відчужено квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. 26.03.2018 року № 508. Крім того, представник позивача зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №520/8422/18, ухваленим 06.12.2018 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 26.03.2018 року, посвідчений ПП ОМНО Комісаровою С.О. реєстрований № 508, удаваним з моменту вчинення та визнано його договором купівлі-продажу. Вказаним рішенням було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.02.2016 року та мали спільний бюджет з середини 2015 року, та зазначено, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав заробітку. З урахуванням викладеного, оскільки квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, Одеська міська рада також звернулася до суду з позовом, в порядку ст. 388 ЦК України, про витребування квартири АДРЕСА_1 , від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 16 жовтня 2019 року позов Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни, Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане від імені Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради 21.04.1997 року №12, на підставі розпорядження Київської районної адміністрації від 04.03.1997 року № 114. Скасовано рішення Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.12.2017 року індексний номер 38796657. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради, судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. Стягнуто з Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 1 762 грн. 00 коп. Позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого володіння задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на корить територіальної громади в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,75 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради, судовий збір у розмірі 1 762 грн. 00 коп. Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого, у разі набрання рішенням законної сили, воно є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.

В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що враховуючи, що спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі незаконної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на підставі підроблених документів, тому можна вважати, що вони набули право власності на квартиру без відповідної правової підстави, квартира вибула з володіння власника Одеської міської ради не з її волі іншим шляхом, у зв`язку з чим вказана квартира має бути витребувана з володіння відповідачів та повернута територіальній громаді м. Одеси. Суд погоджується з думкою представників відповідачів, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно є добросовісними набувачами, однак відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати це майно і від добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, а у даному випадку спірна квартира вибула з володіння власника Одеської міської ради не з її волі іншим шляхом, а саме шляхом підроблення правовстановлюючих документів. З урахуванням Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними суд першої інстанції вважав, що позов Одеської міської ради про витребування від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на корить територіальної громади в особі Одеської міської ради квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,75 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням, представник відповідачів ОСОБА_10 звернулася до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просила Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2018 р. по справі 520/5958/18 скасувати повністю. Ухвалити нове рішення по справі, яким у задоволенні позову Одеської міської ради ло ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування майна з чужого володіння та у задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни про визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію - відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на аргументи та пояснення відповідачів стосовно того, що з жодного з наданих Позивачем документів не вбачається доказів права власності Позивача на спірне майно. В матеріалах справи відсутній перелік державного майна, що передано у власність Одеській обласній раді та перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, які є відповідними додатками рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області», або належним чином засвідчені витяги з них. У своєму рішенні (арк. 16, абз. другий) Суд вказує, що « ... Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів, до категорії якого, віднесено, зокрема, й спірне майно». Проте, ніякого додатку 2 в матеріалах справи також не міститься, отже твердження суду, про те, що саме спірне майно передано у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси вважали припущенням. Зазначали, що суд необґрунтовано, за відсутності допустимих та достовірних доказів, виходячи лише з припущень та виходячи при цьому за межі цивільного судочинства, зробив висновок, що свідоцтво про право власності на житло, яке було видане від імені Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради 21 квітня 1997 року за № 12 на ім?я ОСОБА_3 на квартиру за АДРЕСА_1 , є підробленим невідомими особами (див. Рішення - арк. 12, абз. другий; арк. 14, абз.перший; арк. 18, передостанній абзац). Висновок суду щодо підробки документів ґрунтується на наданому Позивачем листуванні: копії листа Київської районної адміністрації № 01-12/160 від 22.02.2018 р., відповідно до якого ОСОБА_8 насправді ніколи не працював на вказаній посаді, а розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради у березні 1997 року нумерувалися починаючи з № 300 (див. арк. 11 Рішення, абз. п?ятий); листі департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 21.11.2018 р. з вих. № 4577-11.1-29, яким було повідомлено про те, що розпорядження Київської районної адміністрації від 04.03.1997 р. № 114 «Про видачу свідоцтва про право власності на житло гр. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 » не існує, а за цим номером існує розпорядження з іншою датою та предметом (див. арк. 11 Рішення, абз. шостий) та листі КП «БТІ та РОН» від № 10756-02/237 від 28.11.2018 р., яким було спростовано (але не підтверджено відповідними доказами!) раніше виданий лист № 8015-10/1578-С від 04.12.2017 p. Звертаючись до суду з позовом про витребування свого майна на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, позивач, окрім доведення належного йому права власності чи іншого речового права на майно, має також довести, що: - у відповідача не має правових підстав для володіння майном (якщо вимоги позивача базуються на положенні ст. 387 ЦК України), або, зокрема, довести що: майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав його у володіння, поза їхньою волею (якщо вимоги позивача базуються на положенні п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Одеська міська рада, подаючи до суду позовну заяву (первісну) та ставлячи питання про витребування майна з чужого (незаконного?) володіння жодним чином не обґрунтувала в чому саме полягала незаконність володіння спірним майном відповідачем ОСОБА_1 . Так само й в уточненій позовній заяві Одеська міська рала не надала жодних аргументів щодо підстав витребування спірного майна у добросовісних набувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . На противагу позивачу, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в усіх наданих суду письмових документах та в усних поясненнях (через своїх представників) доводили, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором дарування, який в подальшому Київським районним судом був визнаний договором купівлі-продажу, тобто відплатним договором; До оформлення правочину нотаріусом було перевірено особу відчужувача ОСОБА_6 , обсяг її цивільної дієздатності, в тому числі належне їй право власності на майно, письмова та нотаріально посвідчена згода її чоловіка на відчуження цього майна; - також з метою посвідчення правочину нотаріусом був перевірений відчужуваний об?єкт нерухомого майна за відповідними реєстрами (Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, Реєстром прав власності на нерухоме майно, Єдиним реєстром заборон відчуження об?єктів нерухомого майна, Державним реєстром іпотек). Станом на дату посвідчення договору, тобто на 26 березня 2018 року, жодної заборони на відчуження спірного майна не існувало! Крім того, відповідачі постійно звертали увагу суду на те, що твердження Одеської міської ради про вибуття спірного майна з її володіння нібито поза її волею є надуманими та не відповідають дійсності. Насправді, Одеська міська рада (далі - «ОМР») та її виконавчий орган - Київська районна адміністрація Одеської міської ради (далі - «КРА») своєю бездіяльністю та невиконанням обов?язків по збереженню майна сприяли тому, що спірна квартира фактично та юридично опинилась у володінні та розпорядженні інших осіб. Таким чином, ще з 10-13 листопада 2017 року позивачу стало достеменно відомо про звільнення квартири та її самозахват невідомими особами. Проте жодних дій по залежному управлінню та захисту майна, в тому числі, звернення з позовом до суду, одеською міською радою не здійсиювалось до 18 травия 2018 року. Також, доводячи, що відчуження спірної квартири відбулось по підробленим або не існуючим документам, Одеською міською радою до цього часу не подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до поліції та не проведено службове розслідування або службову перевірку з метою виявлення дисциплінарного порушення в діях посадових осіб. Всі ці обставини доводять те, що вибуття спірної квартири з володіння Одеської міської ради відбулось через свідоме невиконання нею функцій по управлінню, захисту та збереженню комунального майна, отже з добровільної волі власника. За таких обставин, витребування спірної квартири у добросовісних набувачів порушує приписи статей 330 та 388 Цивільного кодексу України та є безпідставним. Вважали, що суд вказані аргументи відповідача проігнорував та не надав їм жодної оцінки у своєму рішенні. Зазначали, що рішення суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видане від імені Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради 21 квітня 1997 року за № 12 на ім?я ОСОБА_3 , ґрунтується на припущенні, що воно є підробленим невідомими особами проте, суд залишив поза увагою, що розпорядження районної адміністрації щодо передачі квартири у власність, свідоцтво про право власності на житло та державна реєстрація права власності на квартиру є правочинами. Отже, визнання недійсними правочинів щодо приватизації майна є передумовою для визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Якщо б внаслідок дослідження обставин справи суд дійшов до висновку, що цими правочинами було серйозно порушено законодавство, встановлений публічний порядок, а правочини мають антисоціальний характер та посягають на істотні громадські та державні інтереси, то в силу ст. 228 ЦК України такі правочини могли би бути визнані судом нікчемними. В силу ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі визнання нікчемними правочинів, що порушують публічний порядок та вчинені з метою, що суперечать інтересам держави та суспільства, саме ті особи, які діяли за наявності умислу, мають відшкодувати в дохід держави все одержане за правочинами. Таке рішення було б законним і справедливим, адже правочин, укладений ОСОБА_1 щодо спірної квартири не посягав на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не був спрямований на порушення публічного порядку, а сама ОСОБА_11 та її чоловік ОСОБА_2 є добросовісними набувачами спірного майна. Саме таку правову позицію у аналогічній справі було викладено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 13 квітня 2016 р. по справі Ле 6-1528цс15 (текст постанови додається). Керуючись вказаною правовою позицією, суд мав відмовити в задоволенні позову Одеської міської ради через те, що нею не була заявлена позовна вимога щодо визнання недійсними (нікчемними) правочинів, пов?язаних із приватизацією спірного майна. 4. Витребування спірної квартири у відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_12 є невиправданим втручанням в належне їм право власності, яке порушує принципи ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав люлин основоположних свобод. Частиною першою статті 1 вказаної Конвенції, встановлено право особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» наголошено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не Суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті і, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідие втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним. Ухвалюючи Рішення суд не прийняв до уваги доводи відповідачів про те, що у разі задоволення позову будуть порушені три обов?язкові критерії статті і Першого протоколу, яка гарантує захист власності, а саме: втручання має бути законним; втручання має переслідувати «суспільний інтерес»; втручання має бути пропорційним визначеним цілям. 3 приводу невідповідності вимог позивача критеріям «суспільного інтересу» та «пропорційності визначеним цілям», відповідачами у наданих до суду процесуальних документах наводились наступні аргументи: По-перше, Одеська міська рада проявила повну бездіяльність, отримавши 10 листопада 2017 р. повідомлення про звільнення Спірної квартири, а 13 листопада 2017 р. - повідомлення про те, що Спірна квартира самоуправно зайнята сторонніми особами; Одеською міською радою не було вжито жодних адекватних заходів після отримання 23 лютого 2018 р. повідомлення Київської районної адміністрації про те, що свідоцтво про право власності на Спірну квартиру можливо було видано не уповноваженою на це особою (лист N° 01-12/160 від 22.02.2018 р.), а лист КП «БТІ», яким підтверджується факт реєстрації права власності на Спірну квартиру (лист № 8015-10/1578-C від 04.12.2017 р.) можливо є підробленим; Одеська міська рада не вчинила жодних дій щодо накладення арешту та заборони вчиняти дії із відчуження Спірної квартири на протязі 10 листопаду 2017 року - 17 травня 2018 року, тим самим допустивши первісну реєстрацію права власності на ім?я ОСОБА_3 , а в подальшому чотири (!) перепродажі Спірної квартири, хоча усі Державні реєстри щодо нерухомого майна є відкритими для органів місцевого самоврядування, а статтями 151, 152 ЦПК України передбачена можливість звернутися до суду з вимогою про забезпечення позову навіть до подання позовної заяви. По-друге, отримавши повідомлення про звільнення спірної квартири Київська районна адміністрація ОМР мала зробити певні операції відносно цього приміщення в облікованих даних щодо житлового фонду та включити до порядку денного громадської комісії з житлових питань розгляд питання про видачу ордера на жиле приміщення, яке звільнилося. Проте, ані Одеська міська рада, ані Київська районна адміністрація ОМР не надали суду жодних підтверджень того, що Спірна квартира, яка за їх твердженням є власністю територіальної громади м. Одеси, дійсно використовується в інтересах територіальної громади. Зокрема суду не було надано такі документи як Журнал обліку житлових приміщень або засвідчену виписку з нього; порядок денний громадської комісії з житлових питань Київської районної адміністрації з наміченим до розгляду питанням про видачу ордеру на вказану квартиру; та інші документи. На судовому засіданні 16 жовтня 2019 р. ані представник Одеської міської ради, ані представник Київської районної алміністрації не змогли відповісти на питання, які дії були зроблені ними по використанню та збереженню спірної квартири як об?єкта житлового фонду, та надання її в користування особам, які дійсно потребують поліпшення житлових умов. 3 урахуванням того, що Позивач не зміг пояснити причини безхазяйного ставлення до спірної квартири та повідомити який саме «суспільний інтерес» буде задоволений у разі повернення квартири в комунальну власність територіальної громади м. Одеси та які «визначені цілі» щодо спірної квартири він має на меті, витребування (а фактично вилучення!) цієї квартири у відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_13 с свавільним та невиправданим втручанням в право відповідачів мирно володіти своїм майном. Крім того, це також буде порушенням принципу «справедливого балансу» між інтересами органів місцевого самоврядування та інтересами відповідачів, адже Одеська міська рада не пропонує жодної компенсації взамін майна, яке вона витребовує. І навіть, якщо відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_13 звернуться з регресними (зворотними) вимогами до відповідача ОСОБА_6 , вони не будуть задоволені останньою через те, що нерухоме майно майно або транспортні засоби в неї відсутні (Т.2, арк. 175-176), а сама ОСОБА_14 має маленьку дитину (2017 р.н.) та наразі шукає роботу офіс-менеджера або помічника юриста (резюме Ю.В. Павлик додається до цієї скарги, адже воно було оприлюднено не на сайті Work.ua в жовтні 2019 року, тобто вже після подання відповідачами відзивів проти позову). Отже у разі залишення в силі Рішення суду першої інстанції лише відповідачі ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , будучі законними власниками та добросовісними набувачами спірного майна, нестимуть «індивідуальний і надмірний тягар». 5. Під час розгляду справи та ухвалення Рішення судом було порушено право відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на справедливий суд. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов?язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Проте, під час розгляду даної справи відбулися численні порушення ст. 6 Конвенції відносно відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які виразилися в тому, що їхні аргументи здебільше не були судом почуті, а сам суд не був рівно віддаленим від сторін. Так, всупереч ст. 83 ЦПК України судом були приєднані до матеріалів справи документи Позивача, які були подані ним майже через чотири місяці після подання позовної заяви у відповідь на відзив відповідача ОСОБА_15 , а саме: - лист КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради № 1407/вих, підготований на лист Юридичного департамента Одеської міської ради від 23.06.2018 року № 5637-02/150 щодо права власності та технічної інвентаризації спірної квартири разом із додатком - листом ГО «Асоціація технічних інвентаризаторів «Східтехінвентаризація», вих. № 26/2 від 25.06.2018 р.; . лист КП «ЖКС «Вузівський» Київського району № 22.06.2018 р. № 497/01-18, підготований на лист Юридичного департамента Одеської міської ради від 15.06.2018 року № 1336 щодо реєстрації осіб у спірній квартири, разом із додатками - контрольним талоном к ордеру, карткою прописки та комунальній платі за період 01/03/2018 - 30/04/2018 р. Про необхідність долучення вказаних документи Позивачем нічого не зазначалось в позові, а представник відповідача Шарапановської письмово заперечувала проти їх приєднання саме через порушення в такому випадку процедури подання доказів. Але аргументи представника відповідача судом було проігноровано та в подальшому суд використав ці документи як належні докази на користь Позивача (див. Рішення арк. 3, аб3.4) Також, судом не була надана жодна оцінка аргументам відповідачів стосовно: недоведеності позивачем факту смерті наймачів у спірній квартирі, зокрема останнього наймача ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; недоведеності позивачем права комунальної власності на спірну квартиру (відсутності правовстановлюючого документу); - недоведеності позивачем факту підробки документів (свідоцтва про право власності на спірну квартиру та розпорядження про приватизацію); -систематичного невиконання позивачем функцій по збереженню та захисту спірної квартири як об?єкта права комунальної власності; невиконання позивачем функції по управлінню спірною квартирою (невидача ордеру на спірну квартиру після її звільнення); - порушення принципу «справедливого балансу» при втручанні у право відповідачів на мирне володіння майном та покладення на них, у разі задоволення позову, «індивідуального і надмірного тягара».

Позиція позивача у справі

Не погодившись з вимогами та доводами апеляційної скарги, представник позивача звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування зазначали, що вказане майно вибуло з комунальної власності незаконним шляхом та поза волею власника майна. право власності. Щодо обґрунтованості висновку суду про підробленість свідоцтва про Як вбачається з вищевикладеного, в матеріалах справи містяться докази, що свідчать про те, що дане свідоцтво не видавалось Київською райадміністрацією виконкому Одеської міської ради, та під номером розпорядження на підставі якого видане дане свідоцтво, зареєстровано змісту та від іншої дати. розпорядження Київської райадміністрації виконкому ОМР зовсім іншого Згідно зі ст. 76 ЦІК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення пля вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими. речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частина 3 ст. 77 ЦПК України встановлює, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до приписів статтей 79, 80, 81 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, надані Позивачем докази, що містяться в матеріалах справи ніякими іншими доказами не спростовані та Відповідачем не надано жодного доказу, що міг би їх спростувати. Крім того, відповідно до ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Тобто, в рамках кримінального провадження може бути встановлено винуватість чи невинуватість певної особи/осіб до вчинення злочину, а також вирішується питання про притягнення винних до відповідальності. Проте, в рамках даної цивільної справи не ставиться питання про притягнення винної/винних особи/осіб до відповідальності, а вирішувалось питання щодо правомірності набуття права власності на об?єкт нерухомого майна, що незаконно вибув з володіння територіальної громади. Питання про винуватість ОСОБА_1 та/чи ОСОБА_2 взагалі не ставилось та жодного твердження про підроблення саме ними даного свідоцтва про право власності Позивачем взагалі наведено не було. Більш того, витребування даного майна Позивачем обґрунтовувалось на підставі ст. 388 ЦК України, як від добросовісних набувачів. Таким чином, аргумент апелянта про необґрунтованість висновку суду є передчасним та таким, що не може бути прийнятим до уваги. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті не наведено вичерпного переліку способів захисту прав та інтересів осіб, відповідно право вибору способу такого захисту покладено на особу, яка вважає, що її права та інтереси порушено. Стосовно доказів про перебування даного об?єкту нерухомого майна у комунальній власності. Одеська міська рада при поданні позовної заяви обґрунтували свої вимоги тим, що рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування і районів області, відповідно до додатків № 1-3. Так, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-XXI затверджені Перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради (додаток 1) та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (додаток 2). Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів, до категорії якого, віднесено, зокрема, й спірне майно. Відповідно до акту приймання-передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси по галузі житлово-комунальне господарство від 18.02.1992 року, складеного на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-XXI, обласне управління житлово-комунального господарства передало, а управління житлово-комунального господарства м. Одеси прийняло державне майно. Відповідно до аленого 15.5 тис. житлових будівель. відомості житлового та нежитлового фонду місцевих рад було передано Лане рішення є загальновідомим та знаходиться у вільному доступі. Згідно з ч. 2 ст. 32, ч.ч. 1,2 ст. 35 Закону України «Про власність» (у редакції від 07.02.1991 року, яка діяла на момент виникнення права комунальної власності на спірну квартиру) суб?єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Об?єктами права комунальної власності є, у тому числі, державний житловий фонд. у комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб?єктами права власності. Слід зазначити, що за положеннями ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов?язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов?язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Слід підкреслити, що квартири багатоквартирних будинків були віднесені до об?єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, лише з набранням законної сили Правил державної реєстрації об?єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року N° 56, тобто, право власності на спірну квартиру (на момент його виникнення у територіальної громади м. Одеси) не підлягало державній реєстрації. "Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з приписами статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ч. | ст. 142 Конституції України матеріальною фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, рухоме районів у містах. нерухоме майно, що є у власності територіальних громад сіл, селиш, міст. Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селиш, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння. користування та розпорядження об?єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об?єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об?єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб?єктів. Об?єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб?єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно з п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об?єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об?єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об?єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об?єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. 2. Щодо невмотивованості (на думку апелянта) рішення суду про витребування майна від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Слід зазначити, що квартира АДРЕСА_1 вибула з комунальної власності незаконним шляхом, на підставі підроблених документів, оскільки Одеською міською радою та її виконавчими органами не приймалося рішень щодо її відчуження на користь будь-яких осіб. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 No 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі N° 6-140цс14 за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано нелійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред?явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для здійснення державної реєстрації права власності та інших речових прав (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 3 урахуванням вищенаведеного, право власності на спірну квартиру набуто ОСОБА_3 шляхом незаконного заволодіння та привласнення комунального майна, що суперечить діючому законодавству України та порушує права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради як власника такого майна. Таким чином, ОСОБА_3 не набув у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру та не мав правових підстав її відчужувати, а права власності. тому і наступні правочини не спричинили виникнення у ОСОБА_1 . Так, Верховний Суд України дійшов висновку, викладеного у постанові від 05.10.2016 року по справі No 916/2129/15, що положення законодавства про позовну давність у порядку ст. 388 ЦК України не застосовується, оскільки право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Отже, Київський районний суд м. Одеси при ухваленні рішення від 16.10.2019 року у даній справі дійшов цілком обгрунтованого та законного висновку, щодо наявності підстав для витребування спірного майна від Відповідачів. 3. Стосовно виправданості та законності втручання у право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 08.11.1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Також 02.11.2016 року, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції норм матеріального права, що регулюють правові підстави для витребування майна його власником із чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України при розгляді справи № 6-216цс16 вказали, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Необхідно також враховувати і судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема рішення Верховного Суду 131 України (далі - ВСУ) від 23.12.2015 року у справі № 6-327 цс15, яке передбачає, що виходячи з положень закону, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача. Постановою ВСУ від 17.12.2014 року по справі № 6-140це14 передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене майна недійсними. попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє користується та розпоряджається належним йому майном. За змістом ст.ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Стосовно порушення права Відповідачів на справедливий суд. Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Частиною | статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Пунктом 3 частини 1 статті 189 ЦПК України встановлено, що одним з завдань підготовчого провадження є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів. Крім того, відповідно до ч. 1,2,3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних Верховного Суду 131 України (далі - ВСУ) від 23.12.2015 року у справі № 6-327 цс15, яке передбачає, що виходячи з положень закону, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача. Постановою ВСУ від 17.12.2014 року по справі № 6-140це14 передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене майна недійсними. попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє користується та розпоряджається належним йому майном. За змістом ст.ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Стосовно порушення права Відповідачів на справедливий суд. Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Частиною | статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. і ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Пунктом 3 частини 1 статті 189 ЦПК України встановлено, що одним з завдань підготовчого провадження є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів. Крім того, відповідно до ч. 1,2,3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних показів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Суомінеен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), No37801/97 зазначив, що вимога п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов?язок суду детально відповідати на кожен аргумент заявника; ст. 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінювання, що є предметом регулювання, насамперед, національного законодавства та оцінювання національними судами. Таким чином, суд, з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства, забезпечуючи принцип змагальності в цивільному процесі долучив вказані докази до матеріалів справи, що потім були оцінені судом на основі всебічного, повного, об?єктивного та безпосереднього дослідження.

Явка в судове засідання

Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання,. про те черговий раз в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Судова колегія дослідивши матеріали справи, стосовно повідомлень про судові засідання скаржників та вважає, що дії скаржників мають характер процесуального затягування розгляду апеляційної скарги у зв`язку з наступним.

07.04.2020 року від предтавника скаржників ОСОБА_10 та ОСОБА_17 , надійшло клопотання про перенесення дати судового засідання на іншу у зв`язку із запровадженням карантинних обмежень (т.3 а.с. 154-159).

14.07.2020 року від предтавника скаржників ОСОБА_10 надійшло клопотання про перенесення дати судового засідання на іншу у зв`язку із запровадженням карантинних обмежень (т.3, а.с.185).

23.03.2021 року надішло клопотання про відкладення дати судового засідання на іншу від ОСОБА_17 у зв`язку із станом здоров`я (т.3 а.с.220) , а також клопотання про відкладення від її представника (т.4 а.с.4-5).

28.09.2021 року в судовому засіданні було відхилено клопотання.

14.04.2022 року від ОСОБА_10 надійшло клопотання про відкладення дати судового засідання на іншу у зв`язку із введенням військового стан на території України (т.4 а.с.147). 04.10.2022 року від ОСОБА_17 надійшло клопотання про відкладення дати судового засідання на іншу у зв`язку із введенням військового стан на території України (т.4 а.с.162) , а також клопотання від ОСОБА_10 (т.4 а.с.164).

31.01.2023 року надійшло клопотання від ОСОБА_10 про відкладення дати судового засідання на іншу у зв`язку із введенням військового стану на території України (т.4 а.с.167) та від ОСОБА_17 і ОСОБА_2 (т.4 а.с.169).

18.04.2023 року надійшло клопотання про відкладення дати судого засідання на іншу від ОСОБА_17 з причин побоювання за стан здоров`я (т.4 а.с. 188).

21.11.2023 року також від апелянтів ОСОБА_17 і ОСОБА_2 в судове засідання призначене на 21.11.2023 року надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату, в обгрунтування зазначали, що просять відкласти судове засідання через введений військовий стан на території України.

За змістом ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Аналізуючи клопотання представника ОСОБА_17 і ОСОБА_2 вбачається, що воно подано лише з метою відкладення розгляд справи. Так стороною скаржників дев`ять раз подавались клопотання про відкладення судових засідань, які немають належного обгрунтування.

Колегія суддів враховує, що скаржник, як ініціатор судового провадження, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї справи, а також швидким розглядом апеляційної скарги, враховуючи - девять клопотань апелянта про відкладення розгляду справи в суді апеляційної інстанції що спричинили затягування судового розгляду з початку 2020 року до кінця 2023 року. Судова колегія на підставі інституту розумних строків ухвалила залишити без задоволення клопотання апелянтів ОСОБА_17 і ОСОБА_2 про відкладення судового засідання призначеного на 21.11.2023 року.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, листом від 22.02.2018 року за № 01-12/160 Київська районна адміністрація Одеської міської ради повідомила Одеську міську раду про те, що 11.11.2017 року у Київську районну адміністрацію Одеської міської ради звернулося КП «ЖКС «Вузівський» та повідомило про звільнення житлового приміщення комунальної власності, за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку зі смертю наймача, ОСОБА_7 (т.1 а.с. 15).

Згідно з листом КП «Міське агентство з приватизації житла» від 26.12.2017 року №672/01.09 квартира за адресою: АДРЕСА_2 , не приватизована (т. 1 а.с. 19).

Таким чином, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, не приватизована, віднесена до житлового фонду.

Згідно відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 05.12.2017 року № 8299-08/340 станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , не зареєстровано (т. 1 а.с. 18).

Разом з тим, з наявної в матеріалах справи копії листа від імені КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 04.12.2017 року №8015-10/1578-С, вбачається. що станом на 31.12.2012 року в КП «БТІ» ОМР 13.06.1997 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Київською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради 21.04.1997 року р. №12 (т. 1 а.с. 79).

При цьому, листом від 28.11.2018 року №10756-02/237 КП «БТІ» ОМР повідомило, що стосовно надання листа № 8015-10/1578-С від 04.12.2017 р., за даними канцелярії підприємства реєстрація листа за таким вихідним номером відсутня (т.2 а.с.64).

Крім того, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності також вбачається про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 , проведену 14.12.2017 року на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Київською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради 21.04.1997 року за № 12 (т. 1 а.с. 23).

Зі змісту реєстраційної справи №101, яка була надіслана Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів слідує, що 21 квітня 1997 року Київською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло за № НОМЕР_1 , зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_3 належить на праві приватної власності квартира за АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 78).

Зі змісту вказаного свідоцтва про право власності на житло слідує, що свідоцтво було видане на підставі розпорядження Київської районної адміністрації за №114 від 04 березня 1997 року.

Зазначене свідоцтво було підписано заступником голови районної адміністрації Котовим В.Н.

Разом з тим, вказане розпорядження Київської районної адміністрації за №114 від 04 березня 1997 року, в матеріалах реєстраційної справи, як і в матеріалах справи, відсутнє.

На звороті вказаного свідоцтва про право власності зазначено, що воно було зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 13.06.1997 року записано в реєстрову книгу №183пр стр. 16 під №2389 (т. 1 а.с. 78 на звороті).

Однак, листом від 28.11.2018 року №10756-02/237 КП «БТІ» ОМР повідомило про відсутність станом на 31.12.2012 р. реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Запис в реєстраційну книгу №183 пр, стр.16, № 2389 також відсутній (т.2 а.с.64).

При цьому, КП «БТІ» ОМР було надано копію відбитку печатки, яка використовувалась на підприємстві у 1997 році (т.2 а.с. 65), яка відрізняється від відбитку печатки, яка стоїть на звороті спірного свідоцтва про право власності (т. 1 а.с. 78 на звороті).

За інформацією, наданою Київською районною адміністрацією Одеської міської ради, ОСОБА_8 ніколи не працював на посаді заступника голови районної адміністрації, а розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради з березня 1997 року нумерувалися починаючи з № 300.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що розпорядження Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів саме за №114 було видане 30.01.1997 року, яким було надано згоду ОСОБА_18 на продаж частини квартири АДРЕСА_3 , яка належить неповнолітній доньці ОСОБА_19 , 1990 р.н., та дозволено укласти від імен дочки договір купівлі-продажу квартири (т. 2 а.с. 63).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції від 20.02.1997 року), передача квартир у власність громадянам та оформлення права власності здійснюється відповідним органом приватизації.

Відповідно до п. 1 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 05.11.1992 року № 462 «Про організацію виконання Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у м. Одесі» органом приватизації державного житлового фонду міста Одеси визначено Управління житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому (т. 1 а.с. 25).

Натомість, згідно з Положенням «Про Київську районну адміністрацію виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів», затвердженим рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 23.10.1996 року № 437, у Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради відсутні повноваження у сфері приватизації державного житлового фонду (т. 1 а.с. 21-23).

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що у 1997 році органом, якому було надано повноваження у сфері приватизації державного житлового фонду, у тому числі, щодо видачі свідоцтв про право власності на житло, було Управління житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому, а не Київська районна адміністрація виконкому Одеської міської ради.

Також, згідно листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 21.11.2018 року за вих. № 4577-11.1-29, розпорядження № 114 з датою 04.03.1997 року «Про видачу свідоцтва про власності на житло гр. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 », не існує. Під № 114 зареєстровано розпорядження Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 30.01.1997 р. «Про надання згоди на продаж частини квартири АДРЕСА_3 , яка належить неповнолітній ОСОБА_19 , 1990 р.н.» (т. 2 а.с. 62).

Згідно відомостей, наданих КП «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» у листі від 22.06.20018 року за 497-01-18, у вказаній вище квартирі на підставі ордеру була прописана ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зазначеній квартирі також були прописані донька ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та онук ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був виписаний та помер у 2017 році (т. 1 а.с. 178-182).

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що розпорядження Київської районної адміністрації за №114 від 04 березня 1997 року взагалі не існує, а свідоцтво про право власності на житло, видане від імені Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради 21 квітня 1997 року за № 12, на ім`я ОСОБА_3 на квартиру за АДРЕСА_1 , є підробленим.

При цьому, встановити факт підробки оспорюваного свідоцтва суд може і в межах розгляду даної цивільної справи, а не виключно в межах кримінального судочинства, як помилково вважають представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім того, спірне свідоцтво про право власності від 21 квітня 1997 року за № 12, видане від імені Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_3 на квартиру за АДРЕСА_1 , насправді органами місцевого самоврядування, до компетенції яких належить посвідчення фактів набуття права власності на житлові приміщення внаслідок їх приватизації за рахунок комунальної власності шляхом видачі громадянам України відповідних свідоцтв про право власності, насправді Київською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради не видавалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплюються і в статті 327 Цивільного кодексу України.

Статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування .

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України від 21.05.1997р. № 280/97 "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

За змістом ч. 5 ст. 60 наведеного Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громаді передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу.

Розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, тобто без прийняття відповідного рішення, не є вираженням волі територіальної громади.

Згідно ст. 21 ч.1 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Доводи апелянта про те, що суд необґрунтовано, за відсутності допустимих та достовірних доказів, виходячи лише з припущень та виходячи при цьому за межі цивільного судочинства, зробив висновок, що свідоцтво про право власності на житло, яке було видане від імені Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради 21 квітня 1997 року за № 12 на ім?я ОСОБА_3 на квартиру за АДРЕСА_1 , є підробленим невідомими особами (див. Рішення - арк. 12, абз. другий; арк. 14, абз.перший; арк. 18, передостанній абзац) протирічить як чинномузаконодавству так і матеріалам справи виходячи з наступного: частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормами статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Відповідно до ст. 345 Цивільного кодексу України право власності у фізичної або юридичної особи набувається у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Згідно ч.1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 392 ЦК України передбачено право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» від 01.04.2014 року, питання про недійсність (незаконність) свідоцтв про право власності на майно, актів про право власності на землю, інших документів, виданих суб`єктами владних повноважень, може вирішуватися із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, п. «ґ» ч. 3 ст. 152 ЗК України, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання цивільного права чи інтересу. З урахуванням викладеного, у зв`язку з тим, що розпорядження Київської районної адміністрації за №114 від 04 березня 1997 року не існує, а свідоцтво про право власності на житло, видане від імені Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради 21 квітня 1997 року за № 12, на ім`я ОСОБА_3 на квартиру за АДРЕСА_1 , видане на підставі неіснуючого розпорядження, є підробленим невідомими особами, позовні вимоги Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, видане від імені Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.04.1997 року № 12 на підставі розпорядження Київської районної адміністрації від 04.03.1997 року №114, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Київська районна адміністрація Одеської міської ради не є належним відповідачем у даній справі, оскільки вона не є правонаступником Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради, якою нібито було видане спірне свідоцтво про право власності, яку, у подальшому, було ліквідовано без правонаступництва.

Судова колегія погоджується з висновком суду щодо позовних вимог Одеської міської ради про скасування рішення державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.12.2017 року індексний номер 38796657, суд зазначає наступне.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.12.2017 року, індексний номер 38796657, державним реєстратором Янчевою Я.Г., на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке було визнано судом недійсним, серія та номер: 12 від 21.04.1997 року, видавник Київська районна адміністрація виконкому Одеської міської ради, було здійснено реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності: 23999924 від 14.12.2017 року, за ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Аналогічні положення закріплені у п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, де також передбачено, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» від 01.04.2014 р. у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру. Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.

Приймаючи до уваги, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.12.2017 року, індексний номер 38796657, державним реєстратором Янчевою Я.Г., яким здійснено реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності: 23999924 від 14.12.2017 року, за ОСОБА_3 , було прийнято на підставі свідоцтва про право власності, яке визнається судом недійсним, з метою захисту та відновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне скасувати рішення Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.12.2017 року індексний номер 38796657.

З урахуванням викладеного, позов Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни, Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь Одеської міської ради в рівних частинах.

Щодо позовної заяви Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого володіння, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наступним власником спірної квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , після ОСОБА_3 став ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу Барановою О.В. від 27.12.2017 року за №1-1170 (т.1 а.с.126-129).

Надалі, ОСОБА_4 відчужено вказану квартиру на користь ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу Савицькою О.Ю. від 05.02.2018 року за №2-194 (т. 1 а.с. 136-137).

Наступним власником спірної квартири стала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу Пенчевим К.Л. від 14.02.2018 року за № 4-238 (т. 1 а.с. 147-148).

У подальшому, ОСОБА_6 відчужено квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. 26.03.2018 року № 508 (т. 1 а.с. 103).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2018 року було визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. 26.03.2018 року № 508, удаваним з моменту вчинення та визнано його договором купівлі-продажу (т. 2 а.с. 18-21).

Вказаним рішенням було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.02.2016 року, а відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав заробітку.

Таким чином, суд зазначає, що на теперішній час спірна квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Доводи апелянта про те, що ніякого додатку 2 в матеріалах справи не міститься, отже твердження суду, про те, що саме спірне майно передано у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси вважали припущенням, не є слушними так як, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ затверджені Перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради (додаток 1) та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (додаток 2) (т. 1 а.с. 13-14). Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів, до категорії якого, віднесено, зокрема, й спірне майно. Відповідно до акту приймання-передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси по галузі житлово-комунальне господарство від 18.02.1992 року, складеного на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ, обласне управління житлово-комунального господарства передало, а управління житлово- комунального господарства м. Одеси прийняло державне майно. Відповідно до зведеної відомості житлового та нежитлового фонду місцевих рад було передано 15,5 тис, житлових будівель. Згідно ч. 2 ст. 32, ч.ч. 1,2 ст. 35 Закону України «Про власність» (у редакції від 07.02.1991 року, яка діяла на момент виникнення права комунальної власності на спірну квартиру) суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Об`єктами права комунальної власності є, у тому числі, державний житловий фонд. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.

За положеннями ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Квартири багатоквартирних будинків були віднесені до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, лише з набранням законної сили Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року № 56, тобто, право власності на спірну квартиру (на момент його виникнення у територіальної громади м. Одеси) не підлягало державній реєстрації.

Статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування .

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України від 21.05.1997р. № 280/97 "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

За змістом ч. 5 ст. 60 наведеного Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно з п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Таким чином, власником спірної квартири до моменту її незаконної реєстрації права власності за ОСОБА_3 була Одеська міська рада як орган, що уповноважений по закону розпоряджатися об`єктами комунальної власності, чиї інтереси в даному випадку порушені.

Посилання представників відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на недоведеність належності спірної квартири територіальній громаді м. Одеса матеріалами справи не підтверджується.

Як було зазначено вище, свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке, у подальшому, стало підставою для відчуження вказаної квартири, є підробленим та визнається судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 658 ЦК України право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Таким чином, приймати рішення про відчуження майна (визначати його правову долю) має право лише його власник, оскільки за договором купівлі-продажу продавець зобов`язаний передати не лише саме майно, а й право власності на нього. Тільки за такої умови у покупця може виникнути відповідне право. Продавець не може передати покупцеві те, на що він сам не має права. Якщо продавець товару (майна) не є його власником, покупець набуває права власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння.

У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б засвідчували неможливість витребувати спірне майно.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦK України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі 6-136цс12).

Враховуючи, що спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі незаконної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на підставі підроблених документів, тому можна вважати, що вони набули право власності на квартиру без відповідної правової підстави, квартира вибула з володіння власника Одеської міської ради не з її волі іншим шляхом, у зв`язку з чим вказана квартира має бути витребувана з володіння відповідачів та повернута територіальній громаді м. Одеси.

Суд погоджується з думкою представників відповідачів, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно є добросовісними набувачами, однак відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати це майно і від добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, а у даному випадку спірна квартира вибула з володіння власника Одеської міської ради не з її волі іншим шляхом, а саме шляхом підроблення правовстановлюючих документів.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

З урахуванням зазначених вище роз`яснень Пленуму Верховного суду України, позов Одеської міської ради про витребування від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на корить територіальної громади в особі Одеської міської ради квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,75 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Згідно ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову про витребування майна, у разі набрання ним законної сили, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Доводи апеляційної скарги є в більшості позицією відповідачів в суді першої інстанції яким надана належна та обгрунтована оцінка . Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, а тому апеляційні вимоги задоволенню не підлягають .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 жовтня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко