ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 листопада 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8645/22

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1012/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Чернігівська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Требух Н. В. від 26 квітня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до Чернігівської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що у 1982 році вона отримала у користування однокімнатну квартиру в АДРЕСА_1 . 17.06.1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, і почали проживати разом у вказаній квартирі. 29.03.1995 року позивач та ОСОБА_2 приватизували вказану квартиру. У 1996 році шлюб було розірвано, але позивач і ОСОБА_2 і надалі проживали разом у спірній квартирі. У 1998 році ОСОБА_2 помер. Позивач зазначала, що після смерті ОСОБА_2 ніхто із спадкоємців не з`явився, та право власності на 1/2 частку спірної квартири не оформив. Разом з тим, позивач стверджує, що вона продовжувала належним чином користуватись спірною квартирою в цілому. За доводами позивача, вона є належним, добросовісним володільцем та користувачем спірної квартири в цілому з 1982 року, але юридично є власником лише 1/2 частки спірної квартири. Позивач стверджує, що наявні підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.04.2023 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.04.2023 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року є незаконним, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач 24 роки добросовісно володіє спірною часткою квартири, сплачує за неї всі комунальні послуги, і відсутній власник спірної частки квартири. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її позову, із посиланням на те, що ОСОБА_1 була обізнана щодо власника спірної частини квартири, яким був ОСОБА_2 . За доводами апелянта, нею було дотримано всі умови для набуття права власності на спірну частку квартири за набувальною давністю, а саме: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, давність володіння 24 роки, та безперервність. Апелянт вказує, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що позивачка знала, хто був власником за життя спірної частки квартири, є необґрунтованим, оскільки відповідно до статті 344 ЦК України, підставою набуття права власності на майно, яке не мало власника 24 роки, є володіння майном, і хто був до цього власником, не має значення під час добросовісного володіння майном. За даних обставин, апелянт вважає, що наявні законні підстави для визнання за ОСОБА_1 за набувальною давністю права власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с.179-181) Чернігівська міська рада просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку з її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.04.2023 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Петрушанко В.П. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник відповідача - Чернігівської міської ради, належним чином повідомлені про день, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи,перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що у 1982 році ОСОБА_1 отримала у користування однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , в якій була зареєстрована з 23.03.1982 року (а.с.4, зворот, 13).

17.06.1986 році було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 17.06.1986 року (а.с.5).

У березні 1995 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приватизували квартиру АДРЕСА_2 , в рівних частинах, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 29.03.1995 року (а.с.7).

24.06.1996 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 24.06.1996 року (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 22.01.1998 року (а.с.6). ОСОБА_2 мав сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.108, зворот). У матеріалах справи відсутні дані про звернення після смерті ОСОБА_2 його спадкоємців за оформленням спадщини.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, виходячи із аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, та сукупності досліджених письмових доказів, виходив з того, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбано добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Суд першої інстанції вказав у оскаржуваному рішенні від 26.04.2023 року, що оскільки позивач ОСОБА_1 була обізнана про те, що власником іншої частини квартири, яка є предметом спору, і щодо якої заявлено вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, за життя був ОСОБА_2 , то необхідно дійти висновку щодо відсутності підстав вважати, що володіння позивачем частиною квартири АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_2 , є добросовісним, і тому відсутні підстави для задоволення позову. Суд також вказав, що відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після померлого ОСОБА_2 , не надавали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року є незаконним, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, і тому підлягає скасуванню, не можуть бути підставою для скасування даного рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач 24 роки добросовісно володіє спірною часткою квартири, сплачує за неї всі комунальні послуги, і відсутній власник спірної частки квартири. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її позову, із посиланням на те, що ОСОБА_1 була обізнана щодо власника спірної частини квартири, яким був ОСОБА_2 . За доводами апелянта, нею було дотримано всі умови для набуття права власності на спірну частку квартири за набувальною давністю, а саме: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, давність володіння 24 роки, та безперервність. Апелянт вказує, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що позивачка знала, хто був власником за життя спірної частки квартири, є необґрунтованим, оскільки відповідно до статті 344 ЦК України, підставою набуття права власності на майно, яке не мало власника 24 роки, є володіння майном, і хто був до цього власником, не має значення під час добросовісного володіння майном. За даних обставин, апелянт вважає, що наявні законні підстави для визнання за ОСОБА_1 за набувальною давністю права власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18, а саме:

… Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом ч.1 статті 344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Відповідно до приписів ч.1, ч.3, ч.5 статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу.

Виходячи із вищезазначених норм статті 1277 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

Приймаючи до уваги зазначене вище, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбано добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року відносно того, що позивач ОСОБА_1 була обізнана про те, що власником іншої 1/2 частини квартири, яка є предметом даного спору, і щодо якої заявлено позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, за життя був ОСОБА_2 . За даних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави вважати, що володіння позивачем 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2 , яка належала за життя ОСОБА_2 , є добросовісним. При цьому, судом першої інстанції зазначено, що відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після померлого ОСОБА_2 , не надавали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Відсутність такої ознаки, як добросовісність заволодіння особою чужим майном, в контексті приписів статті 344 ЦК України, виключає можливість визнання права власності за вказаною особою на дане майно, за набувальною давністю.

Відповідно до положень ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, на спростування висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року щодо відсутності підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року, висновки якого узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами даної справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.04.2023 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: