ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі:

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: Цвик А.К.,

представника заявника: Бондара К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Фастів в приміщенні суду матеріали цивільної справи за клопотанням ОСОБА_1 про визнання рішення Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28 січня 2015 року, що не підлягає примусовому виконанню, -

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської областііз про визнання рішення Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28 січня 2015 року, що не підлягає примусовому виконанню, заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області.

В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що 15 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про призначення пенсії до Броварського відділу обслуговування громадян №6 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою та документами про призначення пенсії за віком.

Проте, 23.06.2023 року було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, оскільки рішення Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28 січня 2015 року, яким встановлено факти проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 1986 по 1990 роки, не взято до уваги у зв`язку з припиненням дії конвенції від 22.01.1993 року у відносинах з Республікою Білорусь. Тому, це судове рішення, що підтверджує даний факт, потребує визнання у судовому порядку.

Про надходження клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, суд у п`ятиденний строк письмово повідомляє заінтересовану особу і пропонує їй у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання (ч. 1 ст. 473 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 473 ЦПК України, після подання заінтересованою особою заперечень у письмовій формі або у разі її відмови від подання заперечень, а також якщо у місячний строк з часу повідомлення заінтересованої особи про одержане судом клопотання заперечення не подано, суддя постановляє ухвалу, в якій визначає дату, час і місце судового розгляду клопотання, про що заінтересовані особи повідомляються письмово не пізніше ніж за десять днів до його розгляду.

На виконання положень ч. 1 ст. 473 ЦПК України, суд повідомляв заінтересовану особу Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області листом від 10.10.2023 року за адресою: Київська обл., м. Фастів, вул. Андрія Саєнка, 10, про надходження даного клопотання та направляв його копію з додатками, а також пропонував у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

15.11.2023 року на адресу суду надійшли заперечення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області проти цього клопотання, за змістом яких вказаний орган не вбачає у своїх діях про відмову у призначенні пенсії порушення вимог закону, а саме клопотання, на думку представника, є таким, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 15.11.2023 року призначено розгляд даного клопотання у судовому засіданні.

Сторона заявника у судовому засіданні клопотання підтримав просив його задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Неявка без поважних причин у судове засідання заінтересованих осіб або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із заінтересованих осіб не було порушено питання про перенесення його розгляду (ч. 5 ст. 473 ЦПК України).

За таких обставин, суд не вбачає перешкод для розгляду даного клопотання.

Розглянувши подані заявником документи, суд вважає, що клопотання підлягає задоволеннюз наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28 січня 2015 року за заявою ОСОБА_1 встановлено факт того, що ОСОБА_2 у період часу з 1986 року по 1990 рік проживала у АДРЕСА_1 . Вказане рішення набрало законної сили 10 лютого 2015 року.

Ухвалою Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 23 серпня 2023 року виправлено описку в рішенні Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28 січня 2015 року в частині того, що ОСОБА_3 народилась у м. Славгороді Могильовської області у 1967 році. Вказана ухвала набрала законної сили 02 вересня 2023 року.

У той же час, згідно рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області №16 від 23.06.2023 року, період з 1986 року по 1990 рік встановлення факту проживання у зоні гарантованого добровільного відселення згідно рішення Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28 січня 2015 року, не взято до розгляду, так як 23 грудня 2022 року набув чинності закон, яким зупинено дії Конвенції та Протоколу від 22 січня 1993 року. Тому, пред`явлення рішень Республіки Білорусь можливе лише після їх визнання у судовому порядку відповідно до глави 2 розділу ІХ ЦПК України.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України здійснюється в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно ст. 471 ЦПК України, рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ч. 1 ст. 472 ЦПК України, клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

Згідно з вимогами ст. 466 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження; ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; мотиви подання клопотання. До клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким міжнародним договором між Україною та Республіки Білорусь є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР.

Відповідно до статті 6 Конвенції договірні сторони надають один одному правову допомогу шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної договірної сторони, зокрема складання і пересилання документів, проведення обшуків, вилучення, пересилання і видачі речових доказів, проведення експертизи, допиту сторін, обвинувачених, свідків, експертів, порушення карного переслідування, розшуку і видачі осіб, що вчинили злочини, визнання і виконання судових рішень по цивільним справам, вироків у частині цивільного позову, виконавчих написів, а також шляхом вручення документів.

Статтею 53 Конвенції визначено порядок звернення з клопотанням про дозвіл примусового виконання рішення до компетентного суду договірної сторони та перелік документів, а саме: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в)документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

Так, 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон).

22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності.

Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (далі Мінська конвенція), та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2).

Відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення.

Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами. У період зупинення дії міжнародного договору Україна утримується від дій, які могли б перешкодити поновленню дії договору.

За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції та Протоколу до неї у відносинах з російською федерацією та Республіки Білорусь зупинено з 27.12.2022 року (з дати повідомлення Виконавчого комітету СНД як депозитарія Мінської конвенції).

Згідно Інформаційного повідомлення щодо зупинення дії та виходу з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року та Протоколу до неї Міністерства юстиції України, з дати зупинення дії Мінської конвенції та Протоколу до неї: не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами російської федерації і Республіки Білорусь з питань надання правової (судової) допомоги у цивільних і кримінальних справах та екстрадиції на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї;

визнання і виконання судових рішень російської федерації та Республіки Білорусь на території України можливо на основі принципу взаємності відповідно до статей 462 і 471 Цивільного процесуального кодексу України;

у разі необхідності визнання і виконання рішень судів України на території російської федерації та Республіки Білорусь слід також виходити з принципу взаємності та звертатися заінтересованим особам до відповідних судів цих держав;

пред`явлення на території України судових рішень російської федерації та Республіки Білорусь, що підтверджують будь-які факти і за своїм характером не потребують примусового виконання, можливо після визнання такого рішення судом України відповідно до глави 2 розділу ІХ Цивільного процесуального кодексу України;

до документів, виданих на території росії і Білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з росією і Білоруссю. Офіційні документи, видані в Україні, для використання в росії та Білорусі підлягають засвідченню апостилем органами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2003 р. № 61 (з урахуванням змін, внесених постановою КМУ від 27.05.2022 № 631);

співробітництво у цивільних і кримінальних справах у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь може здійснюватися на підставі діючих у двосторонніх відносинах відповідних конвенцій Ради Європи, ООН та гаазьких конвенцій (за наявності поштового зв`язку) або за принципом взаємності (за наявності дипломатичних зносин).

У відносинах з Азербайджаном, Вірменією, Грузією, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Молдовою, Таджикистаном, Туркменістаном і Узбекистаном Мінська конвенція продовжує діяти до дати виходу України з неї.

Щодо виходу України з Мінської Конвенції та Протоколу до неї, то відповідно до частини другої статті 84 Конвенції 1993 року, кожна Договірна Сторона може вийти з цієї Конвенції, направивши письмове повідомлення про це депозитарію за 12 місяців до закінчення поточного п`ятирічного терміну її дії.

Мінська конвенція набрала чинності 19 травня 1994 року.

Посольство України в Республіці Білорусь нотою від 27 грудня 2022 року поінформувало депозитарія Мінської конвенції та Протоколу до неї про рішення України вийти з цих міжнародних договорів на підставі статті 84 Конвенції.

Нотою від 05 січня 2023 року депозитарій повідомив, що Конвенція та Протокол до неї припиняють свою дію стосовно України 29 грудня 2023 року.

Така інформація також наявна у Листі МЗС України від 06.01.2023 № 72/14-612-2008.

Після виходу України з Мінської конвенції правове співробітництво у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься на підставі двосторонніх міжнародних договорів України з відповідними державами-учасницями Мінської конвенції та багатосторонніх міжнародно-правових інструментів, що діють в рамках Ради Європи, ООН, Гаазької конференції з міжнародного приватного права, чинних у відносинах з відповідними державами.

За відсутності міжнародного договору співробітництво судів та інших компетентних органів у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься згідно з внутрішнім законодавством на основі принципу взаємності.

За ч. 6 ст. 473 ЦПК України, за наслідками розгляду клопотання, а також заперечення у разі його надходження суд постановляє ухвалу про визнання в Україні рішення іноземного суду та залишення заперечення без задоволення або про відмову у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

У визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу (ч. 7 ст. 473 ЦПК України).

Підстав для відмови у визнанні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, встановлених ст. 468 ЦПК України не встановлено.

Оскільки на даний час зупинено дію Мінської конвенції та Протоколу до неї, пред`явлення на території України судових рішень та Республіки Білорусь, що підтверджують будь-які факти і за своїм характером не потребують примусового виконання, можливо після визнання такого рішення у порядку ЦПК України, з метою захисту прав заявника на пенсійне забезпечення, слід визнати на території України рішення Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28 січня 2015 року, з урахуванням ухвали Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 23 серпня 2023 року, яким встановлено факт того, що ОСОБА_2 у період часу з 1986 року по 1990 рік проживала у АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 464-466, 471-473 ЦПК України, Законом України «Про міжнародне приватне право», суд, -

постановив:

Клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28 січня 2015 року, що не підлягає примусовому виконанню, - задовольнити.

Визнати на території України рішення Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28 січня 2015 року, з урахуванням ухвали Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 23 серпня 2023 року, яким встановлено факт того, що ОСОБА_2 у період часу з 1986 року по 1990 рік проживала у АДРЕСА_1 , Республіки Білорусь.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду відповідно до статей 354-355 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строків на апеляційне оскарження, або після перегляду в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Осаулова Н.А.

Повний текст ухвали суду виготовлено 29.11.2023 року