Справа № 465/318/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/3227/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Назар Х.Б.;

адвоката Полянського В.Е.

представника боржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 22 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Маковецький Зорян Вікторович звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яку не зареєстровано у встановленому законом порядку.

В обґрунтування подання приватний виконавець покликався на те, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження № 60976946 з примусового виконання виконавчого листа № 465/318/16-ц, виданого 02.02.2017 року Франківським районним судом м. Львова про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Кредобанк» заборгованості за Кредитним договором № А010062 від 18 липня 2008 року в сумі 365 493 грн. 72 коп. та про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» 2 740 грн. 93 коп. судового збору. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2022 року, станом на 30.09.2022 року за боржником право власності на нерухоме майно не зареєстроване. Однак, в ході проведених виконавчих дій встановлено, що боржнику на праві приватної власності належала квартира загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м., реєстраційний номер майна 24541496, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому «спірна квартира»), яка 06.05.2016 року була відчуженою ним по договору дарування квартири АДРЕСА_2 , обдарованими за яким були ОСОБА_3 (син боржника) та ОСОБА_3 (дочка боржника). Постановою Верховного Суду від 21.09.2022 року у справі №465/7204/19 вищезгаданий договір дарування спірної квартири визнано недійсним, а відтак боржник і надалі є власником цієї квартири, право власності на яку не зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с.179-181).

Оскаржуваною ухвалою вищезгадане подання приватного виконавця задоволено.

Здійснено звернення стягнення на квартиру загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м., реєстраційний номер майна 24541496, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на яку не зареєстровано у встановленому законом порядку, з метою виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 27.05.2016 року у справі № 465/318/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (а.с. 219-222).

Дану ухвалу оскаржив боржник ОСОБА_1 .

Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати та «постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання приватного виконавця», покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки він не є власником спірної квартири, яка у Державному реєстрі нерухомого майна на підставі договору дарування від 06.05.2016 року є зареєстрованою на праві власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_3 і, незважаючи на те, що постановою Верховного Суду від 21.09.2022 року цей договір визнано недійсним, однак жодних змін до Державного реєстру нерухомого майна щодо прав власності на цю квартиру внесено не було (а.с. 230-232).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Статтею 13 ЦК України встановлено, що (зокрема) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина 2), а також що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3).

А частиною 3 статті 16 ЦК України встановлено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другоїп`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність, а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що:

-виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1);

-примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців (частина 1 статті 5);

-заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), Корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (частина 1 статті 10);

-виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (стаття 18);

-у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина 5 статті 48);

-у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставленого третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно (частини 3 та 4 статті 50).

Частиною 10 статті 440 ЦПК України також встановлено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Верховний Суд у постанові від 10.02.2020 року по справі № 676/1314/19 висловив правову позицію, за якою у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №911/3594/17.

Судами встановлено та стверджується матеріалами те, що апелянт ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні № 60976946 з примусового виконання виконавчого листа № 465/318/16-ц, виданого ще 02.02.2017 року Франківським районним судом міста Львова про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованості за Кредитним договором №А010062 від 18 липня 2008 року в сумі 365 493 грн. 72 коп., а також судових витрат: наведене визнав також і представник апелянта в ході апеляційного розгляду справи.

В той же час, апелянтом (боржником) не було подано до суду жодного доказу про хоча б часткове погашення вищезгаданого боргу перед ПАТ «Кредобанк».

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, всі вони зводяться до нібито непричетності ОСОБА_1 на даний час до спірної квартири.

В той же час, частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, тобто: особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав.

У матеріалах справи відсутні докази того, що будь-яка інша особа (в тому числі і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилання на інтереси яких міститься у апеляційній скарзі) уповноважувала апелянта ОСОБА_1 чи його представника на представництво своїх інтересів у даній справі.

Апеляцію на ухвалу суду першої інстанції подано саме в інтересах ОСОБА_1 : будь-яка інша особа (якій би, по версії згаданого апелянта, належали права на спірну квартиру) цю ухвалу не оскаржувала.

Відтак, у тому випадку, якщо спірний об`єкт нерухомості (на який оскаржуваною ухвалою звернуто стягнення) не належить ОСОБА_1 (по версії останнього), то тоді ОСОБА_1 не є особою права, свободи чи законні інтереси якої порушуються оскаржуваною ухвалою, а відтак є особою, яка не наділена правом на апеляційне оскарження цієї ухвали.

З урахуванням вищенаведеного доводи апеляційної скарги з посиланням на недоведеність належності спірної квартири саме ОСОБА_1 до уваги прийматися не можуть.

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржувана ухвала судом винесена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для її скасування відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої висновків цієї ухвали не спростовують, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2022 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 20 березня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.