Справа № 344/7040/18
Провадження № 2/344/147/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретарів: Максимів Н.С., Мрічко Н.І.,

за участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференцзв`язку)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , АТ Державний експортно-імпортний банк, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про звільнення нерухомого майна з-під арешту, визнання права власності на нерухоме майно та зустрічним позовом АТ Державний експортно-імпортний банк до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся 24.05.2018 року з позовом до ОСОБА_5 , Публічного акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, вимогами якого просив: звільнити з-під арешту нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , на яку постановою про арешт майна боржника, винесеної головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції на підставі ВП 38572946 від 02.07.2013 року, правонаступником якого є Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області; визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 144.9 кв.м. житловою 73.3 кв.м.

В обґрунтування позову зазначається, що 15 жовтня 2009 року, за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за № 2887, позивач придбав нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . 23 травня 2018 року він звернувся із заявою до відділу реєстрації речових прав Косівської міської ради про реєстрацію права власності на нерухоме майно - вищезазначену квартиру. Державним реєстратором йому було відмовлено у здійснені реєстрації майна, у зв`язку із арештом нерухомого майна. На його заяву за № 28331602 від 23.05.2018 року реєстратором речових прав Косівської міської ради надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження ОСОБА_5 . Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 04 серпня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області на підставі ВП 38572946 від 02.07.2013 року головним державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23390574 від 04.08.2015 15:00:06 прийнято реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області. Вид обтяження - арешт нерухомого майна. Позивач зазначав, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 не сприяє забезпеченню прав стягувача, а є перешкодою йому для реалізації права власності на вказану квартиру.

Позивач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 158, т. 1).

Відповідно до ухвали суду від 17 червня 2021 року проведено заміну позивача ОСОБА_4 його правонаступником - ОСОБА_3 (а.с. 166, т. 1).

Також згідно ухвали суду 01 червня 2022 року проведено заміну відповідача Публічне акціонерне товариство Райффайзен Банк Аваль на належного відповідача - Публічне акціонерне товариство Державний експортно-імпортний банк (а.с. 211, т. 1).

Представник відповідача АТ Державний експортно-імпортний банк - адвокат Шандарівський Т.Г. подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що 12.07.2007 між Банком та ОСОБА_5 був оформлений кредитний договір № 5407018 про видачу останньому кредиту в сумі 292000,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 11.07.2014. 27.01.2009, на підставі положень кредитного договору та у зв`язку із невиконанням Боржником кредитних зобов`язань, Банком направлена вимога про дострокове погашення боргу, який станом на 26.01.2009 року становив 254298,37 швейцарських франків. Зазначену вимогу Боржник отримав наручно 19.02.2009 року, що підтверджується його підписом на банківському примірнику вимоги. 01.08.2012 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області ухвалено рішення у справі № 0907/2-6672/2011 про задоволення позову Банку та стягнення з Боржника заборгованості за кредитом у розмірі 37426,86 швейцарських франків, пені у розмірі 800,00 гривень та комісії у розмірі 318992,85 гривень. Рішення набрало законної сили 29.03.2013 року. 14.06.2013 року видано виконавчі листи про стягнення заборгованості та про відшкодування суми сплачених держмита та витрат на ІТЗ у розмірі 1820,00 грн. 25.06.2013 державним виконавцем Івано-Франківського ВДВС відкрито виконавче провадження № 38572946 на виконання виконавчого листа № 0907/2-6672/2011, виданого судом 14.06.2013 про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 37426,86 швейцарських франків, пені в розмірі 800,00 гривень та комісії в розмірі 318992,85 гривень, про що винесена відповідна постанова. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 124917918 від 23.05.2018, з 04.08.2015 зареєстроване обтяження № 10668685 у вигляді арешту на нерухоме майно що належить Боржнику, на виконання постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 02.07.2013 у ВП № 38572946. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 304218878 від 05.07.2022 за Боржником зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 з 14.05.2004, на підставі свідоцтва про право власності від 08.06.2005. 15.10.2009 між Боржником і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 . Зазначений договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., за реєстровим номером 2887. На час реєстрації оскаржуваного обтяження та на час подання позовної заяви право власності ОСОБА_4 на майно, у встановленому законом порядку, зареєстровано не було. На час розгляду цієї справи заборгованість згідно виконавчого листа у ВП № 38572946 не погашена і виконавче провадження № 38572946 триває.

Представник відповідача вказує, що за Боржником залишається зареєстрованим право власності на майно за реєстраційним номером 5764136. Зважаючи на встановлення факту перебування у власності Боржника цього майна, державний виконавець правомірно наклав на нього арешт. Більше того, факт перебування у власності Боржника майна підтверджується ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.01.2019 року у справі № 344/847/19, відповідно до якої суд встановив належність Боржнику на праві власності і наклав арешт на майно Боржника, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1 . Державний виконавець Івано-Франківської ВДВС правомірно наклав арешт на майно і вніс таке обтяження в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Позивач не надав суду докази реєстрації права власності на майно в Державному реєстрі речових права на нерухоме майно, а відтак за договором купівлі-продажу квартири від 15.10.2009 року до позивача право власності не перейшло, а залишилось за боржником. Враховуючи ту обставину, що позивач не є власником майна, позовна вимога про визнання права власності на Майно на підставі судового рішення є безпідставною та необґрунтованою.

11.07.2022 року представник відповідача - АТ Державний експортно-імпортний банк адвокат Шандарівський Т.Г. звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), вимогами якого просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 15.10.2009 року, що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Слободян Л.А., за реєстрований в реєстрі за № 2887, покликаючись на те, що 12.07.2007 року між Банком та ОСОБА_5 був оформлений кредитний договір № 5407С18 про видачу останньому кредиту в сумі 292000,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 11.07.2014 року. 27.01.2009 року, на підставі положень Кредитного договору та у зв`язку із невиконанням Боржником кредитних зобов`язань, Банком направлена вимога про дострокове погашення боргу, який станом на 26.01.2009 становив 254298,37 швейцарських франків. Зазначену вимогу Боржник отримав наручно 19.02.2009 року, що підтверджується його підписом на банківському примірнику вимоги. У зв`язку з невиконанням своїх кредитних зобов`язань, на підставі заяви Банку, 23.03.2009 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис на іпотечному договорі № 5407261 від 20.07.2007 року, укладеному між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІЧА», від імені якого діяв ОСОБА_5 про звернення стягнення на нерухоме майно (ресторан «Водоспад»), зареєстрованого в реєстрі за № 433. Відповідно до виконавчого напису, пропонувалось за рахунок коштів, отриманих від реалізації вищезазначеного нерухомого майна, стягнути в користь Банку заборгованість за кредитним договором та витрати по вчиненню виконавчого напису в розмірі 258 845,77 швейцарських франків. Договірна заставна вартість предмета іпотеки (згідно умов іпотечного договору № 5407261 від 20.07.2007 року) становила 1550000,00 гривень, що за курсом НБУ швейцарського франку на дату укладення оспорюваного Договору така вартість складала 197,7 тис. швейцарських франків, що було недостатньо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. Розуміючи вищенаведені обставини, за переконанням Банку, Боржник почав вчиняти дії щодо укладення договорів відчуження належного йому майна з метою ухилення від виконання кредитних зобов`язань. Це твердження Банку підтверджується обставинами, встановленими рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.01.2013 у справі № 0907/2-4421/2011. Зокрема, суд визнав недійсним біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу № 185702/09-02, який був укладений Боржником 23.10.2009 на тих підставах, що 02.04.2009 був виданий судовий наказ про стягнення з Боржника боргу, і на виконання цього наказу був накладений арешт на все майно Боржника постановою державного виконавця відділу ДВС м. Івано-Франківська від 21.10.2009. Ціна відчуженої Боржником квартири була більш ніж в 10 разів менша від ринкової на момент укладення оспорюваного Договору та вартість Договору оплачена Продавцю під час укладення цього Договору, отже відсутні докази проведення реального розрахунку між сторонами правочину. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 304218878 від 05.07.2022 право власності на Квартиру зареєстроване за Боржником, а не за ОСОБА_4 . Згідно даних, зазначених первісним Позивачем у позові (23.05.2018), місцем проживання останнього було с. Вербовець Косівського району Івано-Франківської області, отже по спливу 9 років після придбання квартири, місцем проживання покупця, як сторони оспорюваного Договору залишилось незмінним.

Представник АТ Державний експортно-імпортний банк вважає, що Договір купівлі-продажу квартир від 15.10.2009 не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності і звертається із зустрічним позовом про визнання його недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), а також з підстав фіктивності зазначеного правочину, відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України, відповідного до якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином і такий правочин визнається судом недійсним. Проаналізувавши дії сторін при укладенні оскаржуваного Договору від 15.10.2009, відсутність доказів щодо реального його виконання, поведінку сторін при виконанні умов цього Договору, АТ «Укрексімбанк» дійшов висновку, що фактична мета (воля сторін) цього правочину була спрямована на уникнення ОСОБА_5 від виконання кредитних зобов`язань, що порушує майнові права та інтереси АТ «Укрексімбанк».

В судовому засіданні представник правонаступника позивача ОСОБА_3 адвокат Грабовецький О.Б. підтримав позовні вимоги первинного позову та заперечував щодо задоволення зустрічної позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату та час судового засідання.

Представник АТ Державний експортно-імпортний банк адвокат Шандарівський Т.Г. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та просив задовольнити у повному обсязі вимоги зустрічного позову.

Представник третьої особи не прибув у судове засідання, хоча належним чином повідомлений про дату та час судового засідання.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

15 жовтня 2009 року, за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за № 2887, ОСОБА_6 придбав нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 у продавця - ОСОБА_5 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 124918242 від 23.05.2018 щодо суб`єкта права власності ОСОБА_5 вбачається, що 04 серпня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області Барчуком В.В., на підставі постанови у ВП 38572946 від 02.07.2013 року головним державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ Середюком В.Ю. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23390574 від 04.08.2015 15:00:06 прийнято реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області. Вид обтяження - арешт нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2007 року між Відкритим акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 5407018, згідно умов якого останньому надано кредитні кошти в сумі 292000,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 11.07.2014 року (а.с. 246-256, т. 1).

Згідно заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2012 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, позов задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість по сплаті відсотків за період з 01.12.2009 року по 31.03.2011 року в розмірі 37426,86 швейцарських франків, що по офіційному курсу НБУ від 12.07.2011 року еквівалентно 357917 грн. 52 коп., комісії з 01.12.2009 року по 31.03.2011 року в розмірі 800 грн. та пені за період 01.08.2010 року по 10.04.2011 року в розмірі 318992 грн. 85 коп. за кредитним договором №5407С18 від 12.07.2007 року, 1700 грн. витрат по оплаті державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с. 264-266, т. 1).

25.06.2013 року державним виконавцем Івано-Франківського ВДВС відкрито виконавче провадження № 38572946 на виконання виконавчого листа № 0907/2-6672/2011, виданого Івано-Франківським міським судом 14.06.2013 про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 за кредитом в розмірі 37426,86 швейцарських франків, пені в розмірі 800,00 гривень, та комісії в розмірі 318992,85 гривень, про що винесена відповідна постанова (а.с. 259).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсністьна підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до абов момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до положень ч. ч. 3 та 4 ст. 334 ЦК України (у редакції станом на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу), право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України (в редакції станом на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Щодо набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно до 01 січня 2013 року суд враховує правову позицію Верховну Суду, викладену у постанові від 22 червня 2021 року по справі № 334/3161/17.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Враховуючи вищенаведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.

Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника.

Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.

Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2009 року приватним нотаріусом Слободян Л.А. було посвідчено Договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вказаний договір, після його підписання сторонами, у відповідності до чинного на момент укладення законодавства, було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів (правочин № 3663671).

З Витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 25009247 від 15.10.2009 року та з також Витягу з державного реєстру обтяжень нерухомого майна № 25009236 від 15.10.2009 року, наданими приватним нотаріусом Слободян Л.А., вказано про відсутність обтяжень, що підтверджує укладення Догоору купівлі-продажу квартири у відповідності до вимог чинного законодавства.

АТ Державний експортно-імпортний банк, заявляючи вимоги зустрічного позову до ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_4 , просить визнати Договір купівлі-продажу квартири від 15.10.2009 року, що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним, оскільки вважає, що зазначений договір купівлі-продажу був укладений ОСОБА_5 з метою ухилення від виконання кредитних зобов`язань.

Як слідує з матеріалів справи, 12.07.2007 між Банком та ОСОБА_5 був оформлений кредитний договір № 5407С18 про видачу останньому кредиту в сумі 292000,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 11.07.2014 року.

27.01.2009 року Банком направлена вимога про дострокове погашення боргу, який станом на 26.01.2009 становив 254298,37 швейцарських франків, яку боржник отримав 19.02.2009 року, що підтверджується його підписом на банківському примірнику вимоги.

23.03.2009 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис на іпотечному договорі № 5407261 від 20.07.2007 року, укладеному між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІЧА», від імені якого діяв ОСОБА_5 про звернення стягнення на нерухоме майно (ресторан «Водоспад»), зареєстрованого в реєстрі за № 433.

З виконавчого напису від 23.03.2009 року вбачається, що у ньому міститься обмеження по майну і стосується виключно ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . У той же час у ньому відсутнє посилання на право звернути стягнення на житлову квартиру по АДРЕСА_2 .

Безпідставним вважає суд покликання представника позивача за зустрічним позовом на те, що у ОСОБА_5 станом на 15.10.2019 року було відсутнє право розпоряджатися своїм майном, а саме спірною квартирою, оскільки в рішенні Івано-Франківського міського суду від 23.01.2013 року по справі № 0907/2-4421/2011, оскільки судом було встановлено, що право розпоряджатися майно було обмежено постановою від 21.10.2009 року державного виконавця відділу ДВС м. Івано-Франківська тобто вже після 15.10.2009 року, при цьому вказана справа стосується виключно визнання недійсним біржового договору № 185702/09-02 від. 23 жовтня 2009 року купівлі-продажу транспортного засобу марки МАZDА СХ 7, 2007 року випуску та не стосується квартири, яка є предметом спору у справі № 344/7040/18.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Представник позивача ОСОБА_3 клопотав про застосування до вимог зустрічного позову АТ Державний експортно-імпортний банк про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири строк позовної давності.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про визнання договору недійсним) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

У приписі частини першої статті 261 ЦК України є презумпція обізнаності особи про стан її суб`єктивних прав. Відтак, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (п. 7.5.2 постанови ВПВС від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

З матеріалів справи вбачається, що 27.01.2009 року Банком направлена вимога ОСОБА_5 про дострокове погашення боргу, який станом на 26.01.2009 становив 254298,37 швейцарських франків, яку боржник отримав 19.02.2009 року, що підтверджується його підписом на банківському примірнику вимоги.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 404/6241/19 (провадження № 61-7165св21), від 02 червня 2021 року у справі № 2-6460/11 (провадження № 61-14479св20), що фактично дає підстави стверджувати проте, що АТ «Державний експортно - імпортний банк України» своїм листом визначив момент виконання ОСОБА_5 його зобов`язань перед Банком.

Арешт на квартиру по АДРЕСА_2 було накладено на підставі клопотання старшого слідчого в ОВС відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в рамках кримінального провадження № 0000464 від 05.02.2016 року.

Тобто, починаючи з 27.01.2009 року по 11.07.2022 року (дату реєстрації позовної заяви в суді) АТ «Державний експортно - імпортний банк України» в частині примусового звернення стягнення на спірну житлову квартиру не вчинив жодних дій для звернення стягнення на спірну житлову квартиру.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

З урахуванням викладених мотивів, наявні підстави для відмови в задоволенні позову також і з підстав спливу строку позовної давності.

З урахуванням вищенаведеного, встановивши, що на час придбання позивачем спірного нерухомого майна у Державного реєстру обтяжень рухомого майна, який надано приватним нотаріусом, були відсутні відомості про його обтяження, суд вважає, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири, а тому, відповідно до статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.

Нормами ч.с. 1, 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Такі правові регулювання містяться і в ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Таким чином, враховуючи характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, суд приходить до висновку, що накладене обтяження обмежує позивача ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_4 , у праві володіння, користування та розпорядження, що призвело до того, що позивач позбавлений можливості належним чином розпоряджатися своїм правом на майно.

Відтак, враховуючи зазначені сторонами обставини та надані ними докази в обґрунтування позовної заяви та зустрічного позову в їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивачем ОСОБА_3 надано належні і допустимі докази, суд дійшов висновку, що заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню.

У задоволенні зустрічного позову АТ Державний експортно-імпортний банк до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , АТ Державний експортно-імпортний банк, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про звільнення нерухомого майна з-під арешту, визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Звільнити з-під арешту нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , який накладений постановою про арешт майна боржника, винесеної головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції на підставі ВП 38572946 від 02.07.2013 року.

Визнати за ОСОБА_3 , як правонаступником ОСОБА_4 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 144,9 кв.м., житловою 73,3 кв.м.

У задоволенні зустрічного позову АТ Державний експортно-імпортний банк до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повне судове рішення складено та підписано 13 листопада 2023 року.