П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2023 року м. Київ

Справа №753/21166/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/8112/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Мицик Ю.С. 27 січня 2023 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому просила:

- визнати удаваним (недійсним) договір дарування земельної ділянки від 26 травня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М., реєстровий номер № 245;

- застосувати наслідки недійсності (нікчемності, удаваності) правочину і визнати (поновити) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 690:621:0002 ( АДРЕСА_1 ) за ОСОБА_1 ;

- визнати неправомірними і відмінити (вилучити) запис у Держгеокадастрі України в частині, що стосується внесення ОСОБА_5 як власника земельної ділянки з кадастровим номером 690:621:0002.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 1988 року була членом садового товариства «Дніпро» у місті Києві (р-н Осокорки). У 2005 році на підставі рішення Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 408/1818 отримала у власність спірну земельну ділянку. У 2006 році отримала довідку від правління садівничого кооперативу про підтвердження будівництва будинку та можливої подальшої реєстрації права власності на будинок. Проте з побутових причин реєстрацію права власності на будинок не здійснила до 30 червня 2020 року.

22 квітня 1994 року між позивачем ОСОБА_1 та громадянином Польщі ОСОБА_6 було укладено шлюб, який розірвано 20 грудня 2011 року. Перебуваючи у шлюбі, громадянин Польщі і ОСОБА_7 отримував документи на тимчасове і постійне проживання на території України, зокрема посвідки на проживання за місцем реєстрації позивача.

При розірванні шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , погоджено, що спільно набута квартира АДРЕСА_2 залишається у власності позивача, а ОСОБА_6 має право на користування садовим будинком по АДРЕСА_3 .

З метою документального підтвердження права користування ОСОБА_6 будинком по АДРЕСА_3 між колишнім подружжям досягнуто згоди про укладення договору дарування, з метою легалізації місцезнаходження ОСОБА_6 на території України. При укладенні спірного договору, сторони розуміли, що ОСОБА_6 є іноземцем, і в силу статті 81 Земельного Кодексу України, право власності на землі сільськогосподарського призначення у нього не може виникнути. Укладення спірного договору було лише гарантією права користування ОСОБА_6 будинком. Позивач не мала на меті відчуження земельної ділянки, що підтверджується сплатою податків на землю, членськими внесками до садівничого кооперативу.

29 грудня 2019 року позивачу стало відомо про загибель ОСОБА_6 . Зважаючи на факт його смерті, вважала, що право користування будинком та земельною ділянкою припинилося.

Позивач зазначила, що ОСОБА_6 у порушення Конституції України та Земельного Кодексу України не міг набути у власність земельну ділянку, оскільки був громадянином іншої держави. Також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності інформація щодо власника земельної ділянки відсутня, отже право власності у померлого не виникло, що свідчить про нікчемність договору.

ОСОБА_1 вказує, що при укладенні спірного договору дарування вона розуміла про те, що даний договір є договором найму, оскільки у сторін договору не було на меті переходу права власності на земельну ділянку, що є підставою вважати зазначений договір удаваним. Також вказаний договір суперечить вимогам чинного законодавства, що свідчить про його нікчемність.

ОСОБА_1 зазначила, що строк позовної давності нею не пропущений, оскільки вона звернулась до суду за захистом свого порушеного права з моменту як дізналась про супротив відповідача ОСОБА_4 , яка є одним із спадкоємців ОСОБА_6 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у місті Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання договору дарування недійсним - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що доводи позивача про удаваність договору дарування земельної ділянки від 26 травня 2011 року, з наведених у позові підстав є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Враховуючи, що вимоги позивача про застосування наслідків недійсності (нікчемності, удаваності) правочину, визнання (поновлення) права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 , визнання неправомірними і відміну (вилучення) запису у Держгеокадастрі України в частині, що стосується внесення ОСОБА_5 як власника земельної ділянки є похідними від вимог про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним, суд вважав, що підстави для їх задоволення також відсутні.

Оскільки суд відмовив у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, то оцінка заяві відповідача про застосування строку позовної давності судом не надавалась.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 , її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Представник позивача вказує на те, що ОСОБА_5 (вигодонабувач за договором дарування) є громадянином Польщі та Німеччини, громадянином України ніколи не був. Документом, який підтверджував його особу при внесенні незаконного оскаржуваного запису в дані реєстру Держгеокадастру, стала посвідка на тимчасова (постійне) проживання, що видається іноземцю.

Представник зазначає, що на момент смерті ОСОБА_5 - вигодонабувача за договором дарування право власності на земельну ділянку у нього не виникло, адже реєстрація права власності не була здійснена у відповідності до ст. 125 Земельного Кодексу України. Більш того, здійснити таку реєстрацію також не було жодної можливості, адже він є іноземцем і право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення у нього виникнути не може в силу прямої імперативної заборони ст. 13-14 Конституції України, ст. 81 Земельного кодексу України.

Таким чином, незалежно від позовних вимог у цій справі договір дарування не може бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, адже вони не наставали навіть за життя вигодунабувача. Після смерті вигодонабувача реєстрація за ним права власності взагалі є неможливою. Таким чином, земельна ділянка не може бути також успадкована жодним із трьох спадкоємців, адже права власності у спадкодавця на неї не виникло. Отже, наявність договору дарування за яким не можуть настати жодні правові наслідки, суперечить також і моральним засадам суспільства, що у відповідності до ст. 203 ЦК України є ще однією підставою для визнання правочину недійсним.

Однак, ці обставини, докази на їх підтвердження і свідчення відповідачів 1 та 2, які визнали позовні вимоги, не знайшли належної оцінки і відображення судом в оскаржуваному рішенні, що призвело до помилковості висновків суду.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_8 вказує на те, що доводи наведені позивачем в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду є законним і обґрунтованим та підстави для його скасування відсутні. У зв`язку з цим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (т.3 а.с.210-234а).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кичинок А.С. вказує, що ОСОБА_2 повністю підтверджує обставини викладені в апеляційній скарзі, а тому просить задовольнити апеляційну скаргу. Також у відзиві міститься заява - здійснити розгляд апеляційної скарги без участі відповідача ОСОБА_2 , з урахуванням наявних матеріалів судової справи (т.4 а.с.74).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Кичинок А.С. вказує, що ОСОБА_9 повністю підтверджує обставини викладені в апеляційній скарзі, а тому просить задовольнити апеляційну скаргу. Також у відзиві міститься заява - здійснити розгляд апеляційної скарги без участі відповідача ОСОБА_2 , з урахуванням наявних матеріалів судової справи (т.4 а.с.74).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Янковенко С.М. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про її задоволення.

Представники відповідача ОСОБА_8 - адвокат Смалій В.М. та адвокат Подоляк В.Г. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Представник третьої особи Держгеокадастру у м. Києві та Київській області Шевчук-Мельниченко О.П. заперечувала проти доводів апеляційної скарги в частині оскарження дій щодо реєстрації земельної ділянки, в іншій частині залишила вирішення спору на розсуд суду.

Інші учасник справи, в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

22 квітня 1994 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, актовий запис № 649, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів, м. Київ, 22 квітня 1994 року. Після укладення шлюбу чоловікові присвоєно прізвище « ОСОБА_11 » (т.1 а.с.59).

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був розірваний 12 липня 2011 року, актовий запис № 206, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 20 грудня 2011 року. Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_5 присвоєно прізвище « ОСОБА_12 » (т.1 а.с.60, т.2 а.с.33).

В 2011 році перед розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 були укладені та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. 26 травня 2011 року наступні правочини:

§ Договір про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за яким сторони цього договору, маючи намір урегулювати свої майнові відносини щодо об`єкта нерухомості, а саме квартири, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, дійшли згоди про те, що квартира під АДРЕСА_4 сторонами визнається виключно особистою приватною власністю ОСОБА_1 (т.1 а.с.53-54). Даний договір був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів та на його підставі квартира АДРЕСА_4 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 (т.1 а.с.55,56);

§ Договір дарування земельної ділянки укладений 26 травня 2011 року, за яким земельна ділянка розміром 0,1200 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ). Кадастроваий номер :90:621:0002, перейшла у власність ОСОБА_5 (т.1 а.с.45-47, т.2 а.с.34).

Предметом спору у вказаній справі є Договір дарування земельної ділянки укладений 26 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Предметом оскаржуваного договору дарування є земельна ділянка розміром 0,1200 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ). Кадастроваий номер :90:621:0002.

До укладення вказаного договору вказана земельна ділянка належала на праві власності позивачу ОСОБА_1 .

Позивач стверджує, що вказана земельна ділянка була видані їй у 1988 році на підтвердження чого було надано:

1) копію довідки Об`єднання садівничих товариств масиву «Сади Нижні-2» № 125 від 04 жовтня 2006 року. Згідно з текстом довідки вона: «видана ОСОБА_1 в тому, що він дійсно є членом СТ «Дніпро», згідно з рішенням загальних зборів членів СТ протокол № 7 від __03__1988 р.

Гр. ОСОБА_1 є власником садового будинку АДРЕСА_5 .

Сума пайового внеску за садовий будинок та дата його сплати не зазначена.

Рішення ВК Київміськради про відведення земельної ділянки для будівництва СБ від «28» 03 1967 р. № 500/4.

Садовий будинок АДРЕСА_6 побудований господарчим способом та введений в експлуатацію в 1990 році.

Довідка видана для оформлення права власності»

Довідка містить підписи голови правління та бухгалтера, які скріплені печаткою (т.1 а.с.39)

2) копію «Членская книжка садовода» видану на ім`я ОСОБА_1 з фотокарткою та печаткою Об`єднання садівничих товариств масиву «Сади Нижні-2», однак ні підпису особи, що її видала, ні дати видання, ні записів у розділах про склад сім`ї та цільові внески, ця копія не містить (т.1 а.с.34-38).

Згідно з наявною в матеріалах справи копією, рішенням Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 408/1818 про приватизацію земельних ділянок садівничих товариства «Дніпро» Харківського району м. Києва та «Світанок» Харківського району м. Києва було передано громадянам, членам СТ «Дніпро» у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва (т.1 а.с.40).

Згідно з архівного витягу, наданого Державним архівом 30 липня 2020 року № 068/05-17/1330, у додатку до рішення Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 408/1818 у списку громадян, членів садівничих товариств «Дніпро» Харківського району м. Києва та «Світанок» Харківського району м. Києва, яким передаються у приватну власність земельні ділянки у Дарницькому районі м. Києва для ведення садівництва, під НОМЕР_8 значиться ОСОБА_1 , код земельної ділянки НОМЕР_1 , місце розташування: АДРЕСА_1 , площа 0,1200 га, назва СТ «Дніпро» (т.1 а.с.42-43)

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Головним Управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 04 липня 2005 року, ОСОБА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 408/1818 є власником земельної ділянки площею 0,1200 га на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - ведення садівництва (т.1 а.с.45-47, т.2 а.с.34).

26 травня 2011 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_5 , як обдаровуваний, було укладено Договір дарування земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. за зареєстрований за № 245 (т.1 а.с.51-54, т.2 а.с.35). Дані про цей договір були внесені до Державного реєстру правочинів (т.2 а.с.37)

За умовами цього договору, ОСОБА_13 подарувала та передала у власність ОСОБА_5 , а він прийняв у дар та у власність належну дарувальнику на праві власності земельну ділянку розміром 0,1200 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ). Кадастроваий номер :90:621:0002. Цільове призначення ділянки - для ведення садівництва ( п. 1.1, 1.2, 1.3 договору).

Згідно з п. 2.4 оспорюваного договору, сторони домовились, що під передачею земельної ділянки за цим договором слід вважати символічну передачу речі-прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують його право власності на зазначену земельну ділянку.

Пунктом 3.7 договору передбачено, що сторони цього договору свідчать про те, що укладення цього договору відповідає їхнім дійсним намірам, терміни та поняття, які використовуються у тексті, ними розуміються та тлумачиться однаково.

У розділі 4 цього договору «Інші умови» зазначено: «ми сторони цього договору, свідчимо, що укладення цього договору відповідає нашим дійсним намірам, при однаковому розумінні значення цього правочину та його правових наслідків для кожної з сторін, про що свідчать наші особисті підписи під цим Договором.».

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку станом на 14 липня 2020 року, земельна ділянка кадастровий номер :90:621:0002, місце розташування: АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки 0,1200 га, зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_5 , громадянство Україна, реквізити документа що посвідчує особу КИ 002709, на підставі цивільно-правового договору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Богданова В.М. 26.05.2011 245 (т.1 а.с.98-99).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельної ділянки кадастровий номер :90:621:0002 вбачається лише наявність актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень на підставі ухвали суду від 20 серпня 2020 року у справі № 761/25172/20 , Шевченківський районний суд м. Києва (т.1 а.с.103-104). Копія ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2020 року у справі № 761/25172/20 також наявна в матеріалах справи, з якої вбачається, що вона постановлена на стадії досудового розгляду кримінальної справи за ч.4 ст.190 КК України (т.1 а.с.176-181). З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що вказана кримінальна справа була порушена 22 липня 2020 року за заявою ОСОБА_8 щодо того, що у невстановлений час та дату ОСОБА_1 разом з ОСОБА_14 шахрайським шляхом заволоділи майном ОСОБА_6 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.187).

ОСОБА_5 звертався із заявою про прийняття його в члени СТ «Дніпро», про що свідчить копія його заяви від 08 листопада 2017 року (т.1 а.с.183, т.3 а.с.244а). Згідно з копією протоколу № 6 засідання правління садового товариства «Дніпро» від 11 листопада 2017 року члени правління вирішили «на підставі Договору дарування ділянки АДРЕСА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_5 та його заяви, виключити ОСОБА_1 з членів садового товариства, а ОСОБА_5 прийняти в члени садового товариства «Дніпро». Ознайомити його зі Статутом та зобов`язати його виконувати (т.3 а.с.245).

Згідно з копією довідки Садового товариства «Дніпро» від 29 червня 2019 року ОСОБА_5 , фактично і постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 2011 року по дату видачі довідки (т.1 а.с.182).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 30 червня 2020 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право приватної власності на садовий будинок загальною площею 349,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000. Державний реєстратор: приватний нотаріус Меженська К.С., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Підстава для державної реєстрації: Довідка, серія та номер 125, виданий 04.10.2006, видавник: Об`єднання садівничих товариств масиву «Сади Нижні - 2» Дарницького району м. Києва (т.1 а.с.97).

Разом з тим, з ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2023 року у справі № 753/4818/23 вбачається, що голова Управління об`єднання садівничих товариств масиву «Сади Нижні-2» ОСОБА_23 відповідно до обвинувального акту обвинувачувався в тому, що у невстановлений досудовим розслідуванням час та місце, але не пізніше 28 травня 2017 року, будучи службовою особою вказаного об`єднання товариств, з власної зацікавленості та/або в інтересах третіх осіб, використовуючи печатку та кутовий штамп об`єднання садівничих товариств масиву «Сади Нижні-2», склав та видав завідомо неправдивий офіційний документ, а саме довідку № 125 від 04 жовтня 2006 року, в яку вніс завідомо неправдиві відомості, а саме те, що будинок АДРЕСА_5 було введено в експлуатацію у 1990 році. Однак, ОСОБА_15 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності (т.4 а.с.163-168).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2 , виданої 01 листопада 2006 року безстроково, був громадянином Польщі, прибув з Польщі в 1992 році (т.1 а.с.170-171). Також в матеріалах справи наявна посвідка на постійне проживання НОМЕР_3 , виданої 18 грудня 2017 року органом 8001, згідно з якою ОСОБА_5 був громадянином Польщі (т.1 а.с.48).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер громадянин ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Витягом з актового запису про смерть №0001000/2020 виданого Об`єднанням відділів РАГС та громадянства м. Ландек (Республіка Австрія) та копією свідоцтва про смерть № НОМЕР_4 виданого Посольством Австрії в м. Києві 14 лютого 2020 року (т.1 а.с.57-58, т.2 а.с.27-28).

Відповідно до документів спадкової справи № 03/2020: ОСОБА_8 - дружина спадкодавця, ОСОБА_2 - донька спадкодавця та ОСОБА_3 - мати спадкодавця подали заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (т.2 а.с.23- т.3 а.с.57)

Відповідач ОСОБА_8 згідно з паспортом НОМЕР_5 виданим Ільницьким РС УДМС України в Вінницькій області 08 жовтня 2014 року є громадянином України та згідно з карткою платника податків від 08 жовтня 2014 року має реєстровий номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (т.1 а.с.30-33, т.2 а.с.24-26). Згідно з копією свідоцтва про шлюб виданого Печерським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 03 січня 2020 року, громадянка України ОСОБА_8 30 серпня 2014 року зареєструвала шлюб з громадянином Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с.31). Про укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 шлюб свідчить і Повний витяг з Державного Реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 19 лютого 2020 року (т.2 а.с.38-39).

Матеріали справи містять копію паспорту громадянина України ОСОБА_2 серія та номер НОМЕР_6 , а також копію довідки від 17 серпня 2006 року про присвоєння їй ідентифікаційного номеру (т.1 а.с.21-23). Також в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про усиновлення дитини ОСОБА_16 , батьками якої визначені ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин Польщі (т.1 а.с.50). Однак, у довіреності від 12 вересня 2019 року, виданій у штаті Каліфорнія, округ Лос-Анджелес, США, ОСОБА_16 , зазначена громадянкою США, яка проживає за адресою: АДРЕСА_7 , яка уповноважила ОСОБА_19 представляти її інтереси та керувати транспортним засобом марки «BMW», номерні знаки штату Каліфорнія: НОМЕР_7 , США (т.1 а.с.174-175)

Також в матеріалах справи наявна копія паспорту Федеративної Республіки Німеччина виданого в 2010 році на ім`я ОСОБА_20 (дівоче) ОСОБА_21 (т.1 а.с.24-28). Разом з тим наявна копія картки платника податків видана Головним Управлінням ДПС у м. Києві 21 лютого 2020 року ОСОБА_3 про присвоєння їй реєстраційного номеру облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (т.1 а.с.29).

Позивачем при звернені до суду з позовом була надана неповна копія її паспорту громадянина Україна СН019918 та копія довідки від 01 червня 1998 року про присвоєння їй ідентифікаційного номеру (т.1 а.с.17-20). Однак за даними наявними в матеріалах справи, а саме копії паспорту громадянина США виданого 13 березня 2012 року на ім`я ОСОБА_22 , даних Державної прикордонної служби України про перетин Державного кордону позивач має громадянство Сполучених Штатів Америки (т.1 а.с.172-173, т.4 а.с.161,203-204).

В матеріалах справи наявні дані про порушення декількох кримінальних проваджень, де учасниками є ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.188-193, т.3 а.с.141-147, 225-242, т.4 а.с.89-95,98-106,169-172,201-202).

Відповідачем ОСОБА_8 була здійснена заява про застосування позовної давності, яка мотивована тим, що підписуючи 16 травня 2011 року оскаржуваний договір позивач була ознайомлена з його змістом та наслідками, але протягом 9 років з такими вимогами не зверталась. Твердження позивача про те, що порушене право виникло лише після смерті ОСОБА_10 вважає безпідставними (т.1 а.с.142-144, т.3 а.с.160-161, 175-177).

Позивач заперечуючи проти здійсненої відповідачем ОСОБА_8 заяви наголошує на тому, що перебіг строку позовної даності починається від дня коли особа дізналась про порушення своїх прав, а про своє порушене право позивач дізналась лише після смерті ОСОБА_10 , так як вважала що після його смерті право користування майном припинилось (т.3 а.с.61-65).

В силу ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За вимогами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

В силу ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст.718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст.722 ЦК України).

Згідно зі ст. 792 ЦК України (в редакції на час укладення спірного договору) За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

В порядку ч.1 ст.4 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Положеннями ч.1 ст.5 цього Закону визначено, що Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Орендарями земельних ділянок можуть бути громадяни і юридичні особи України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи, міжнародні об'єднання та організації, а також іноземні держави (п. в ч.2 ст. 5 Закону України «Про оренду землі»).

В порядку визначеному ч.1 ст.7 цього Закону право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи-орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону.

Поняття договору оренди землі визначено в ст.13 Закону України «Про оренду землі», згідно з яким договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

В силу ч.ч.1,2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Положеннями ч.5 ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

В порядку визначеному ч. 2 ст. 35 ЗК України іноземні громадяни та особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди.

Згідно з ч.ч.2,3 ст. 81 ЗК України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» Судам відповідно до статті 215 ЦКУ необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У п.25 цієї постанови роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦКУ сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з

метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦКУ має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені

статтею 216 ЦКУ, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Верховний Суд у Постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 761/36779/20 розглядаючи правовідносини щодо удаваності правочину вказав на те, що у такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У свою чергу суди повинні оцінити зазначені доводи, подані сторонами докази та здійснити правильну кваліфікацію правочину, виходячи із відносин, які реально склались між його сторонами.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

У Постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 398/3012/19 роз`яснено, що тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 вказано на те, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу і на необхідності врахування судами принцип добросовісності учасників цивільних правовідносин.

Так, у Постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17 наведено наступний правовий висновок.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У Постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 вказано на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У Постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц вказано на те, що розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

У Постанові від 07 жовтня 2020 у справі № 450/2286/16-ц Верховний Суд вказав на те, що якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Відповідно до статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Як роз`яснено у п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Велика Палата Верховного Суду дотримується усталеної правової позиції про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тільки якщо суд встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідною вимогою спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71)).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 ст.81 ЦПК України визначено, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони оспорюваного договору на момент вчинення спірного правочину були подружжям, але на стадії розірвання шлюбу. У зв`язку з цим ними в один день укладено два договори: договір про поділ спільного майна, за яким квартира, як єдиний об`єкт спільної сумісної власності, була визнана особистою приватною власністю позивача, який не оскаржується, та договір дарування земельної ділянки, за яким від позивача до ОСОБА_5 переходило право власності на земельну ділянку, який є предметом спору у даній справі.

На момент укладення оспорюваного правочину, ОСОБА_5 мав оформлену в 2006 році посвідку на постійне місце проживання в Україні безстроково, в якій вказано, що він був громадянином Польщі.

Слід заначити, що після розірвання шлюбу ОСОБА_5 було присвоєно прізвище « ОСОБА_12 », проте ним використовувалось і прізвище « ОСОБА_11 », про що свідчить посвідка на постійне місце проживання видана в 2017 році та інші документи. Тому суд вважає за доцільне вказувати його як ОСОБА_6 .

Позивач в ході всього розгляду справи, стверджуючи про удаваність договору дарування, вказувала що у сторін договору була мета оформлення договору щодо надання ОСОБА_6 права користування земельною ділянкою, а договір дарування був укладений для легалізації місцезнаходження ОСОБА_6 на території України. Однак вказане твердження, з огляду на оформлену ОСОБА_6 в 2006 році посвідку на постійне місце проживання в Україні безстроково, слід визнати безпідставним.

Для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Натомість наведені обставини справи, а саме обставини розірвання шлюбу та укладення одночасно договору про поділ спільного майна та договору дарування, свідчать про те, що таким чином подружжя мало на меті вирішення своїх майнових прав після розірвання шлюбу. Про це свідчить і твердження позивача про те, що укладення спірного договору було гарантією права користування ОСОБА_6 будинком.

Позивач в позовній заяві та в апеляційній скарзі стверджує, що при укладенні спірного договору, сторони розуміли, що ОСОБА_6 є іноземцем, і в силу ст. 81 ЗК України, право власності на землі сільськогосподарського призначення у нього не може виникнути, проте цим доводам судом першої інстанції не надано оцінки. Однак, дані про здійснення ОСОБА_6 дій щодо реєстрації свого права у земельному кадастрі та звернення щодо членства у садовому товаристві спростовують твердження позивача, що ОСОБА_6 при укладенні оспорюваного договору розумів, що він не вправі набувати право власності на земельну ділянку. А отже позивачем не доведено, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Натомість вказане свідчить проте, що позивач як сторона договору, при його укладенні, не була добросовісною. Це також спростовує і твердження позивача про удаваність оспорюваного договору, так як знаючи про такі законодавчі обмеження, не було потреби в укладенні договору дарування, доцільним було укладення саме договору оренди землі, що не суперечило б вимогам законодавства України. Тобто такі дії і твердження позивача слід визнати суперечливими.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір не містить будь-яких істотних умов договору оренди (найму). Дійсно в договорі відсутні і матеріали справи не містить даних про узгодження між сторонами оспорюваного договору таких істотних умов, що визначені положеннями ст.ст. 13,15 Закону України «Про оренду землі», а в силу ч.2 ст. 15 цього Закону відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Крім того, у п.3.7. оскаржуваного договору сторони засвідчили, що укладення цього договору відповідає їх дійсним намірам, терміни та поняття, які використовуються у тексті ними розуміються та тлумачаться однаково.

А отже позивач заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним довела лише факт укладання правочину, що на її думку є удаваним, однак позивачем не надано доказів на підтвердження спрямованості волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин та настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. У зв`язку з цим правові підстави для визнання оспорюваного договору дарування земельної ділянки з підстав удаваності відсутні, як то вірно визначив суд першої інстанції.

Разом з цим, слід погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що судом не надана оцінка іншим заявленим нею підставам.

Так, в позовній заяві позивач вказувала, що оспорюваний договір суперечить вимогам чинного законодавства, якими встановлено заборону на передачу земель сільськогосподарського призначення у власність іноземним громадянам.

Земельна ділянка, що є предметом договору, має призначення для садівництва і, відповідно, відноситься до земель сільськогосподарського призначення.

Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину, ОСОБА_6 мав оформлену в 2006 році посвідку на постійне місце проживання в Україні безстроково, в якій вказано, що він був громадянином Польщі. Інші наявні в матеріалах справи дані свідчать і про наявність у нього громадянства Федеративної Республіки Німеччини. Однак, даних про набуття ним громадянства України матеріали справи не містять.

Положення ст.ст. 22,35,81 ЗК України дійсно встановлюють заборону на передання у власність іноземним громадянам земель сільськогосподарського призначення, такі землі іноземні громадяни можуть мати виключно на умовах оренди.

А отже зміст оспорюваного договору є таким, що суперечить іншим актам цивільного законодавства. Однак, вказане не тягне його нікчемність, як на тому наголошує сторона позивача. Нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, зокрема положеннями ч.1 ст. 219, ч.1 ст. 220, ч.1 ст. 224 ЦК України. Тобто вказана обставина є підставою для недійсності оспорюваного правочину.

Однак, сторона позивача з моменту його вчинення 26 квітня 2011 року і до грудня 2020 року, тобто протягом дев`яти років і за життя ОСОБА_6 , з такими вимогами не зверталась. Твердження позивача проте, що вона дізналась про порушення свого права лише після смерті ОСОБА_6 спростовується її твердженням про те, що на момент укладення договору сторони розуміли, що ОСОБА_6 є іноземцем, і в силу ст. 81 ЗК України, право власності на землі сільськогосподарського призначення у нього не може виникнути. До того ж вказуючи про удаваність правочину і мету укладення договору найму без строку дії, позивач мала, в силу своєї обізнаності з нормами чинного законодавства, розуміти, що права орендаря успадковуються. Тобто позивач за життя ОСОБА_6 своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то відповідно вона пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом.

Вказане свідчить про те, що позивач була обізнана про порушення її права з моменту укладення оспорюваного нею правочину з моменту його укладення, а отже перебіг строку позовної давності для неї розпочався саме з дати його укладення 26 квітня 2011 року. З позов до суду позивач звернулась у грудні 2020 року.

Апеляційний суду відхиляє посилання сторони відповідача ОСОБА_8 на положення п. 5 ч.2 ст. 258 ЦК України, так як ними визначено, що позовна в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування.

В цій справі заявлені вимоги про недійсність договору дарування, а отже застосуванню підлягає загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, який на момент звернення із цим позовом сплив. Сторона позивача не заявляла клопотання про поновлення строку позовної давності, а вказувала на те, що відлік цього строку починається з моменту порушення, а саме після виникнення конфлікту з одним із спадкоємцем, що не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Виходячи з положень ЦК України наслідком порушення строку позовної давності є відмова у задоволенні заявлених позовних вимог, яка відповідно є самостійною підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Апеляційний суд вихиляє посилання позивача на фраудаторність оспорюваного правочину і необхідність застосування відповідної судової практики Верховного Суду, оскільки фраудаторний правочин має за мету завдати шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам, що з наведених обставин справи не вбачається.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання позивача на довідку Об`єднання садівничих товариств масиву «Сади Нижні - 2» Дарницького району м. Києва від 04 жовтня 2006 року та на обставини реєстрації за позивачем будинку розташованого на земельній ділянці, що є предметом оспорюваного договору, з огляду на те, що предметом оцінки суду є обставини укладення договору дарування тільки земельної ділянки, тому оцінці підлягають виключно обставини, що існували на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно будинок не становить предмет спору і дослідження у цій справі. До того ж судовим рішенням у справі №753/4818/23 встановлені ознаки кримінального правопорушення при видачі довідки від 04 жовтня 2006 року, зокрема невідповідність визначеної дати її видання та безпідставність наведених в ній відомостей, а отже вказаний доказ не є належним та допустимим.

Апеляційний суд також не приймає до уваги посилання сторони відповідача ОСОБА_8 та надані нею докази щодо обставин наявності у позивача та двох інших відповідачів громадянства інших держав, оскільки, як вже вказано вище, при розгляді питання про недійсність правочину оцінці підлягають виключно обставини, що існували на момент виникнення спірних правовідносин.

Оскільки позовні вимоги про визнання недійним оспорюваного договору не підлягають до задоволення, то позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та вилучення з Держгеокадастру запису щодо власника ОСОБА_5 , які носять похідний характер, також не підлягають до задоволення, як то вірно вказав суд першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, вказавши про відсутність підстав встановлення удаваності спірного правочину та відсутності підстав для задоволення позивних вимог про скасування реєстрації та застосування наслідків недійсності правочину, як похідних, проте судом першої інстанції не в повному обсязі досліджені обставини справи та не надано оцінки всім наведеним позивачем підставам недійсності оспорюваного правочину, що призвело до невірного застосування і положень чинного законодавства щодо застосування строків позовної давності. У зв`язку з цим апеляційна скарга подана позивачем підлягає до задоволення частково.

Отже сукупність досліджених апеляційним судом обставин справи, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що не всі вказані позивачем доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, а тому апеляційний суд усуваючи вказаний недолік судового розгляду вважає за можливе змінити рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В порядку ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положення ч.13 цієї норми законодавства вказують на те, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

А отже у разі відсутності підстав для задоволення позовних вимог судові витрати понесені позивачем компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2023 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 15 січня 2024 року.