КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/6048/14-ц
Провадження №6/488/77/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2023 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

за участю секретаря судового засідання Волошиної Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням головного державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, -

встановив:

Головний державний виконавець Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) звернувся до суду з даним поданням в обґрунтування якого зазначив наступне.

На примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Відділ) перебуває виконавче провадження № 50627972 з виконання виконавчого листа № 488/6048/14-ц, виданого 10.08.2015 Корабельним районним судом м. Миколаєва про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 3 610 011.96 грн., та стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судового збору у розмірі 3 654.00 грн.

Боржником за виконавчим документом визначено ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 .

З метою примусового виконання вказаного виконавчого документа державним виконавцем скеровано відповідні запити для перевірки майнового стану боржника, і з відповідей встановлено, що згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу № 8 від 11.07.2023 року, ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 10.08.1991 року, шлюб зареєстрований Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 451. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 338649878 від 11.07.2023 року, встановлено, що за дружиною боржника ОСОБА_4 зареєстровано садовий будинок, дорога №2, загальною площею 84,5 кв.м., що розташований за адресом: АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного, та керуючись ст.60, 70 Сімейного кодексу України, ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 443 Цивільного процесуального кодексу України, головний державний виконавець Сазонов Д.К. просить суд подання задовольнити та визначити частку боржника ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, і вказане майно було набуто за час перебування у шлюбі.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися.

Головний державний виконавець Сазонов Д.К. надав заяву про розгляд справи у його відсутність, подане подання підримує у повному обсязі.

Заінтересована особа - ОСОБА_4 надала клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю на роботі. Доказів поважності неявки у судове засідання вона до своєї заяви не представила.

Стягувач АТ «СЕНС БАНК» про дату, час та місце розгляду подання повідомлявся належним чином, будь яких заяв не надавав, причина його неявки суду не відома.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 443 ЦПК України неявка учасників процесу не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, а тому суд приходить до висновку про можливість розгляду подання без участі сторін та заінтересованих осіб.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» кредитну заборгованість у розмірі 3 610 011 грн. 96 коп., а також стягнуто з відповідачів на користь ПАТ «Укрсоцбанк»» по 3 654 грн. судових витрат.

В подальшому судом було видано виконавчий лист № 488/6048/14-ц, який на даний час перебуває на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), виконавче провадження № 50627972. Боржником за виконавчим документом визначено ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 .

Згідно з ч.6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Частиною першою статті 368 ЦК України визначено, що спільна сумісна власність - це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, провадиться згідно зі статтею 370 ЦК України, відповідно до якої співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до частини другої статті 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного з співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію про те, що діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231 /16-ц зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною), передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена.

Таким чином, з урахуванням наявності суперечливих висновків судів касаційної інстанції, наявні підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 822/1154/16 (провадження № К/9901/8843/18) шляхом вказівки, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу № 8 від 11.07.2023 року, вбачається, що ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 10.08.1991 року, шлюб зареєстрований Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 451.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 338649878 від 11.07.2023 року, за дружиною боржника ОСОБА_4 зареєстровано садовий будинок, дорога №2, загальною площею 84,5 кв.м., що розташований за адресом: АДРЕСА_1 .

Таким чином, судом встановлено, що вищезазначене нерухоме майно набуто ОСОБА_4 у період шлюбу з ОСОБА_1 , тому на нього поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Доказів того, що між подружжям ОСОБА_5 були домовленості щодо іншого розподілу часток в праві спільної сумісної власності, суду не надано.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності є необхідним для здійснення виконавчого провадження і визначення частки не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання не є звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

Із наявних матеріалів справи вбачається що боржник ОСОБА_1 у добровільному порядку рішення суду не виконує, при примусовому виконанні судового рішення, грошових коштів, які б були виявлені для погашення заборгованості та майна у нього не було виявлено.

Отже, наявні в матеріалах подання докази свідчать про ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на боржника.

Судом враховано, що згідно практики Європейського Суду з прав людини, а саме рішенням від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» визначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок і так, щоб ця система (виконання рішень) була ефективною як в теорії, так і на практиці. А виконання рішень має відбуватись таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та, що система ефективна і законодавчо і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, встановленої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Враховуючи вказане вище, суд приходить до висновку, що визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця та виділу частки боржника, визначивши її на рівні 1/2 частки.

Крім того, судом встановлено, що ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2023 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

При розгляді судом заяви про перегляд заочного рішення позивачем було надано заяву про зміну найменування учасника справи, а саме про те, що ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», змінив назву на АТ «Сенс Банк».

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02.10.2023 року заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» кредитної заборгованості у розмірі 3 610 011 грн. 96 коп. та 3 654 грн. судових витрат скасувано та ухвалино в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_2 відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 4384 гривні 80 копійок.

Як проголошує ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (надалі Закон).

Відповідно до ст.1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Керуючись статтями 370, 371 ЦК України, 60, 70 СК України, статтями 259, 260, 443 ЦПК України, суд ,

УХВАЛИВ:

Подання головного державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами задовольнити.

Визначити 1/2 частку майна боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , у садовому будинку, дорога АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 060 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

СУДДЯ Л.І. Селіщева