Справа № 201/598/23
Провадження № 2/201/83/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

16 жовтня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину,

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за користування майном,

ВСТАНОВИВ:

17.01.2023 ОСОБА_1 через свого представника адвоката Безсмертного С.М. (діє на підставі ордеру від 1212.2022 а.с. 4) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ТОВ «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину (а.с. 1-3).

Ухвалою судді від 19.01.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, витребувано від ТОВ «Автокредит Плюс» докази (а.с. 42).

07.03.2023 ТОВ «Автокредит Плюс» звернулося із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за користування майном (а.с. 45 46).

Ухвалою суду від 08.08.2023 прийнято вказану зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, здійснено перехід до розгляду цивільної справи за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання (а.с. 47).

Підготовче засідання закрите 23.06.2023 та справа призначена до судового розгляду (а.с. 130).

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 01.12.2015 між ОСОБА_1 і ТОВ «Автокредит Плюс» укладено договір фінансового лізингу № LG00A!00000008, шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору публічного договору на умовах, визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, розміщеному на офіційному веб-сайті ТОВ «Автокредит плюс» www.planetavto.ua.

На виконання умов договору ТОВ «Автокредит плюс» передало в лізинг ОСОБА_1 автомобіль марки «Opel» модель Kadet 1.6L, 1991 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , згідно зі специфікацією, викладеною в додатку 1 до договору фінансового лізингу № LG00AI00000008 від 01.12.2015, а позивач як лізингоодержувач зобов`язався протягом 60-ти місяців, в період з 1 по 5 число кожного місяця, відповідно до графіку лізингових платежів, визначеному додатком 2 до договору фінансового лізингу № LG00А!00000008 від 01.12.2015, здійснювати погашення щомісячних платежів на транзитний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «Автокредит Плюс».

01.12.2015 ОСОБА_1 надав згоду на приєднання до договору купівлі-продажу на умовах, визначених договором купівлі-продажу, що розміщені н офіційному веб-сайті покупця: www.planetavto.ua.

Відповідно до п. 14.1.7 договору лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 14400,00 грн. на транзитний рахунок, вказаний в п. 14.1.5 договору.

На адвокатський запит до ТОВ «Автокредит Плюс» про надання виписки по договору лізингу № LGOOA!00000008 від 01.12.2015 і повного, достовірного розрахунку внесеної суми грошових коштів за договором, 13.12.2022 отримано від відповідь № 13.12.22-3, якою ТОВ «Автокредит Плюс» відмовлено у наданні інформації.

Укладений 01.12.2015 договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, тому в силу положень ст.ст. 203, 215, 799, 806 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» є нікчемним, тобто не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Протягом усього часу виконання нікчемного правочину товариство отримувало від ОСОБА_1 лізингові платежі та авансовий платіж, до яких входить і плата за користування предметом лізингу, користувалося ними і розпоряджалося грошовими коштами, а, відповідно повною мірою стосовно і цих грошових коштів у ТОВ «Автокредит Плюс» виникнуло зобов`язання зі збереження майна без достатньої правової підстави.

20.03.2019 ТОВ «Автокредит Плюс» відібрало у ОСОБА_1 автомобіль «Opel Kadet», 1991 р.в., номер кузова НОМЕР_1 . Таким чином, є правові підстави для повернення відповідачем позивачеві отриманих платежів, які внесені ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «Автокредит Плюс» на виконання договору фінансового лізингу.

Тому є підстави у відповідності до ст. 216 ЦК України застосування двосторонньої реституції, а саме, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

На підставі викладеного, просив застосувати наслідки нікчемності договору фінансового лізингу № LG00А!00000008, укладеного 01.12.2015 між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_1 , стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» суму платежів, сплачених на виконання нікчемного правочину, а також судові витрати, зокрема, витрати на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн.

Також разом із позовом представник позивача надав клопотання про поновлення строку для звернення до суду з позовною заявою (а.с. 5), у якому вказав, що 20.03.2019 «Автокредит Плюс» відібрано у ОСОБА_1 автомобіль. Трирічний строк позовної давності закінчується 20.03.2022 - після спливу 3-х років з моменту вилучення автомобіля. У зв`язку із уведенням 24.02.2022 указом Президента України воєнного стану, окупацією Харківської міської територіальної громади, постійними обстрілами міста Харкова, ОСОБА_1 виїхав з м. Харкова і лише 12.12.2022р. міг звернутися до адвоката Безсмертного С. М. і уклав договір про надання правової допомоги. Просив поновити строк для звернення до суду.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 07.03.2023 представник відповідача адвокат Холенко А.О. (діє на підстав ордеру від 06.03.2023 а.с. 50) надав відзив на позовну заяву (а.с. 51-55), в якому з позовними вимогами не погодився. Зазначив, що згідно із відомостями з ЄДР, видом діяльності товариства згідно КВЕД є: 64.91 фінансовий лізинг (основний). Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послу, прийняте рішення від 29.01.2013 №334 про взяття на облік юридичної особи, як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується відповідною довідкою (серія та номер ФЛ №498 від 29.01.2013р.).

Дійсно, між сторонами укладено договір фінансового лізингу №LG00A!00000008, шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору від 01.12.2015, згідно із яким за період з 16.12.2015 по 17.02.2021 позивач сплатив 57133,66 грн. Як видно із заяви про приєднання до публічного договору на умовах, визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, позивач усвідомлював усі істотні умови договору, включаючи передбачені п.п. 7.1.1., 7.1.8., 13.1., згідно із якими лізиногоодержувач має необхідну правоздатність та дієздатність для укладання договору та виконання зобов`язань, має достатню інформацію для прийняття ним рішення щодо приєднання до даного договору. Даний договір може бути нотаріально посвідчено на вимогу однієї із сторін. У випадку наявності вимоги будь якої із сторін даного договору про його нотаріальне посвідчення, всі витрати, пов`язані із нотаріальним посвідченням, несе лізенгоодержувач. Домовленість сторін щодо нотаріального посвідчення договору зазначається у заяві про приєднання до договору.

У Заяві про приєднання, яку надав позивач відсутності будь-які відомості про бажання позивача укласти договір саме з нотаріальним посвідченням, тому позивач не був зацікавлений у таких діях, а умови договору позивача задовольняли, про що також свідчить відсутність будь-яких претензій протягом дії договору.

Окрім цього, заяву про приєднання до договору підписано 01.12.2015. Відповідно, строк на який було укладено договір становить 60 місяців згідно із п. 14.12 Заяви про приєднання до публічного договору.

20.03.2019 у зв`язку із порушенням умов договору позивачем, у відповідності до розділу 8 «Подія дефолту», між сторонами підписано акт приймання-передачі предмету лізингу на підставі події дефолту.

Згідно із п. 8.2.4. публічного договору лізингу та згідно ст. 651 ЦК України, після настання події дефолту та повернення об`єкту лізингу, договір розірвано у зв`язку з порушеннями з боку позивача.

Щодо застосування двосторонній реституції відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України, то у разі застосування судом наслідків нікчемності правочину, вбачається необхідність застосування двосторонній реституції з урахуванням, що позивач безоплатно та протиправно користувався майном відповідача з 01.12.2015 по день фактичного повернення майна відповідачеві, а саме 20.03.2019.

Відповідно до п. 2.1 договору майно було передано у володіння та користування.

Позивач у своїй позовній заяві не спростовує та підтверджує факт використання майна на протязі вище зазначеного строку.

Таким чином, при двосторонньої реституції кожна зі сторін недійсною угоди зобов`язана повернути другій все одержане за угодою, а в разі неможливості повернути отримане в натурі (у тому числі коли отримане виражається в користуванні майном, виконаній роботі чи наданій послузі) відшкодувати його вартість у грошах.

З урахуванням позицій Верховного Суду (постанови від 27.11.2019 у справі № 396/29/17, від 12.06.2020 у справі № 906/775/17, від 13.05.2021 у справі № 910/6360/2) системне тлумачення абзацу першого ч. 1 ст. і 216 ЦК України та пункт 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України свідчить, що: а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; б) правила абзацу першого частині першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двосторонню реституція; в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

Отже, позивач повинен сплатити на користь відповідача грошові кошти в розмірі 23622,68 грн. за строк, протягом якого фактично протиправно та безоплатно користувався майном позивача, чим завдав відповідачеві майнову шкоду, відповідно до додатку 2 до договору фінансового лізингу.

Також вважав, що позивач пропустив строки позовної давності до вимог про застосування наслідків нікчемності до договору фінансового лізингу укладеного 01.12.2015. У зв`язку із подією дефолту був дострокову розірваний 20.03.2019. Жодних претензій із сторони позивача на адресу відповідача не надходило. Із позовною заявою позивач звернувся 17.01.2023. Строк позовної давності розпочався з моменту укладання нікчемного правочину, а саме 01.12.2015, строк позовної давності щодо платежів у період з 16.12.2015 по 09.03.2017 сплинув. Позивачем сплачено грошових коштів у загальному розмірі 57133,66 за період з 16.02.2015р. по 17.02.2021р. З урахуванням пропуску строку позовної давності, не підлягають поверненню грошові кошти які були сплачені у період з 16.12.2015 по 09.03.2017 у розмірі 32196,87 грн. Отже, позивач вправі лише вимагати повернення грошових коштів, які були сплачені за період з 05.04.2017 по 17.02.2021 у розмірі 24936,79 грн. На підставі викладеного, просив відмовити задоволенні позову, застосувати строк позовної давності, а також відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх недоведеністю.

Також 07.03.2023 відповідач звернувся із зустрічним позовом (а.с. 45 46), на обґрунтування якого вказав, що у додатку 2 до договору про фінансовий лізинг №LG00A!00000008 від 01.12.2015 сторони визначили вартість за користування предметом лізингу в розмірі 24,00 % річних. Пунктом 4.1. договору обумовлено, що нарахування відсотків за користування предметом лізингу здійснюється щоденно. У разі застосування судом наслідків нікчемності правочину, є необхідність застосування двосторонній реституції з урахуванням, що відповідач безоплатно та протиправно користувався майном позивача у період з 01.12.2015 по день фактичного повернення - 20.03.2019. Відповідно до п. 2.1 договору майно було передано у володіння та користування. Позивач не спростовує факт використання майна протягом вказаного періоду. Таким чином, при двосторонньої реституції кожна зі сторін недійсної угоди зобов`язана повернути другій все одержане за угодою, а в разі неможливості повернути отримане в натурі (у тому числі коли отримане виражається в користуванні майном, виконаній роботі чи наданій послузі) відшкодувати його вартість у грошах.

Відповідач користувався предметом лізингу з 01.12.2015 по 20.03.2019, тому має сплатити на користь відповідача 23622,68 грн. за період безоплатного користувався майном.

На підставі викладеного, просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 23 622,68 грн.

Представник позивача 18.05.2023 надав відзив на зустрічну позовну заяву (а.с. 98 - 101), у якому вказав, що ТОВ «Автокредит Плюс» не доведено, що він отримав би дохід у визначеному ним розмірі від передачі у лізинг спірного транспортного засобу, якби уклав договір фінансового лізингу з іншою особою на тих самих умовах, що відповідач вважає збитками. Відповідач надав розрахунок плати за користування предметом лізингу на суму 23622,68 грн., що обґрунтований умовами нікчемного договору, а отже, є неналежним доказом, тому вимога про стягнення плати у визначеному розмірі недоведена. Згідно з позицією Верховного Суду у постановах від 11.03.2019 у справі № 201/4408/16-ц, від 25.09.2019 у справі № 522/1479/16-ц, суд дійшов висновку про неможливість стягнення з лізингоодержувача на користь лізингодавця збитків, плати за користування предметом лізингу, збитків за амортизацію і неотриманого прибутку за нікчемним договором фінансового лізингу, оскільки це прямо суперечить визначеним законом правовим наслідкам недійсності правочину (ч. 2 ст. 216 ЦК України).

Просив відмовити повністю у задоволенні зустрічного позову.

Представник відповідача ТОВ «Автокредит Плюс» 20.06.2023 надав додаткові пояснення (а.с. 116), про те, що відповідно до ч. 1 ст. 809-1 ЦПК України у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути лізингодавцю предмет договору лізингу у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. При цьому лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають. Іншими словами, законодавець захистив права лізингодавця, оскільки у разі повернення лізингових платежів і некомпенсації користування предметом лізингу було б надмірним тягарем для лізингодавця.

Отже, самим ЦПК України врегульовано випадки, що стосуються первинного позову у даній справі.

25.07.2023 представник позивача надав заперечення на ці додаткові пояснення (а.с. 133), у який зауважив, що на час укладення договору фінансового лізингу від 01.12.2015 у ЦК України була відсутня ст. 809-1, згідно із якою, лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають. Посилання представника відповідача на те, що 13.06.2021 до ЦК України внесено зміни та доповнено його положеннями ч. 1 ст. 809-1 ЦК України, яка регулює наслідки нікчемності договорів фінансового лізингу, не заслуговують на увагу, оскільки оспорювані правовідносини між позивачем та відповідачем мали перебіг у часі ще до набрання чинності ст. 809-1 ЦК України.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави, за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав би заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1ст. 1212 ЦК України (висновок Великої Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі № 14-77цс18).

Представник позивача 13.10.2023 надав заперечення на заяву (а.с. 155 159), у якій повністю підтримав свої доводи, наполягав на задоволенні позову, поновлення стоків позовної давності, зауважив на строк позовної давності, який на підставі п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану продовжуються на строк його дії.

Представник позивача адвокат Безсмертний С.М. 28.09.2023 надав в судове надав заяву, у якій просив справу слухати без його участі, позовні вимоги задовольнити (а.с. 137).

Представник відповідача ТОВ «Автокредит Плюс» - адвокат Дорошенко Г.В. 04.10.2023р. в судове надав заяву, у якій також просив справу слухати без його участі, підтримав власні доводи щодо відзиву, зустрічний позову підтримав, просив задовольнити (а.с. 147 152).

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 01.12.2015 між ОСОБА_1 і ТОВ «Автокредит Плюс» укладено договір фінансового лізингу № LG00A!00000008, шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору публічного договору на умовах, визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, розміщеному на офіційному веб-сайті ТОВ «Автокредит плюс» www.planetavto.ua (а.с. 13).

На виконання умов договору ТОВ «Автокредит плюс» передало в лізинг ОСОБА_1 автомобіль марки «Opel» модель Kadet 1.6L, 1991 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , згідно зі специфікацією, викладеною в додатку 1 до договору фінансового лізингу № LG00AI00000008 від 01.12.2015 (а.с. 14).

Відповідно до п. 14.1.2 14.1.4 договору ОСОБА_1 як лізингоодержувач зобов`язався протягом 60-ти місяців, в період з 1 по 5 число кожного місяця, відповідно до графіку лізингових платежів, визначеному додатком 2 до договору фінансового лізингу № LG00А!00000008 від 01.12.2015, здійснювати погашення щомісячних платежів на транзитний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «Автокредит Плюс».

Відповідно до п. 14.1.7 договору лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 14400,00 грн. на транзитний рахунок, вказаний в п. 14.1.5 договору.

Позивач вважає, що укладений 01.12.2015 договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, тому в силу положень ст.ст. 203, 215, 799, 806 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» є нікчемним.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 6, ч. 1 ст. 7, частин 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Установлено, що укладений 01.12.2015 шляхом приєднання до публічного договору між ТОВ «Автокредит плюс» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019р. у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), погоджуючись із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016р. у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018р. у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018р. у справі № 357/3394/16-ц, дійшла висновку, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

Оскільки договір фінансового лізингу є нікчемним, а позивачем заявлені вимоги про встановлення його нікчемності, що з урахуванням зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду є неналежним способом судового захисту, а, отже, позовні вимоги є необґрунтованими, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Так як, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.1, ч.2 ст. 215 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Висновок про те, що при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу допущено порушення статті 799 ЦК України щодо обов`язкового нотаріального посвідчення, що такий договір є нікчемним та до нього підлягають застосуванню наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів, сплачених на виконання такого договору, висловлений Верховним Судом у постанові від 22.07.2020р. у справі справа № 671/1812/18 (провадження № 61-13596св19).

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина першастатті 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Таким чином, оскільки позивачем на виконання укладеного з відповідачем договору фінансового лізингу від 01.12.2015, який є нікчемним, було сплачено на користь товариства грошові кошти у період з 16.12.2015 по 17.02.2021 в розмірі 57133,66 грн., то вимоги щодо стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь суми коштів розмірі 57133,66 грн. є обґрунтованими.

Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ч. 3 ст. 261 ЦПК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Як встановлено судом з реєстру платежів по договору фінансового лізингу, виконання договору фінансового лізингу почалося 16.12.2015 (а.с. 72), що позивачем не заперечувалося.

Таким чином перебіг позовної давності в даному випадку розпочався 16.12.2015 та закінчився 16.12.2018.

При цьому, позовна заява подана 11.12.2022 та надійшла до суду 14.02.2023 (а.с. 1, 40), тобто з пропуском встановленого строку позовної давності.

Аналогічний по суті висновок щодо початку перебігу строку позовної давності зроблений Верховним Судом у постановах від 21 червня 2018 року у справі № 333/2051/16-ц (провадження № 61-9354св18), від 18 березня 2020 року у справі № 755/612/16-ц (провадження № 61-14687св19) та підтверджений у постанові ВС від 20 травня 2020 року у справі № 367/836/18 (провадження № 61-20963св19).

Доводи представника позивача про те, що початок перебігу строку позовної давності розпочався з дня повернення позивачем транспортного засобу ТОВ «Автокредит Плюс» з 20.03.2019, що зафіксовано актом приймання-передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт» є помилковими, оскільки суперечать приписам ч.3 ст.261 ЦПК України, а тому суд не приймає до уваги заяву позивача про поновлення строку для звернення до суду, у він зазначив, що строк позовної давності закінчується 20.03.2022 (а.с. 5).

При цьому, суд не приймає посилання позивача на п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно із якими у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, оскільки строк позовної давності сплив 16.12.2018, тобто до початку уведення воєнного стану в Україні 24.02.2022.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

За таких обставин, враховуючи те, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності, а представник відповідача заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, у задоволенні позову про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом стягнення сум, сплачених на виконання нікчемного правочину - слід відмовити.

Щодо зустрічного позову ТОВ «Автокредит Плюс» про стягнення коштів за користування майном.

Зі змісту пояснень представника відповідача у відзиві, у зустрічному позові, заяві про застосування строку позовної давності, встановлено, що відповідач вказує, що у разі нікчемності договору лізингу, позивач має сплатити відповідачеві кошти за користування майном після повернення лізингодавцю предмету лізингу.

Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За такого, твердження відповідача про необхідність відрахування від вказаної суми плати за користування предметом лізингу прямо суперечать визначеним законом правовим наслідкам недійсності правочину (частина друга статті 216 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Довідка ТОВ «Автокредит Плюс» щодо розрахунку собівартості послуг з користування предметом лізингу за період з 01.01.2016 по 01.04.2019 на суму 23622,68 грн. не є належним та допустимим доказом на підтвердження цієї обставини, оскільки визначений розмір плати за користування автомобілем ґрунтується на умовах нікчемного договору (а.с. 48).

Зважаючи на обов`язок саме лізингодавця ТОВ «Автокредит Плюс» забезпечити дотримання належної форми і порядку укладання договору, що не був ним виконаний, для покладення на лізингоодержувача ОСОБА_1 як на винну в розумінні частини другої статті 216 ЦК України особу обов`язку відшкодовувати лізингодавцю збитки, що могли виникнути або виникли внаслідок нікчемності договору фінансового лізингу автомобіля, правових підстав немає.

Нікчемність договору стосується всіх його положень, тому нікчемними є й умови договору щодо плати за користування предметом лізингу. Позиція відповідача про те, що сторони належно погодили плату за користування предметом лізингу і така плата повинна слугувати підставою для розрахунків та повинна враховуватися в них суперечить факту нікчемності правочину та по суті є неправомірною спробою надати йому легітимності в певній частині.

З огляду на викладене, не підлягають задоволенню вимоги ТОВ «Автокредит Плюс» про стягнення коштів за користування майном з позивача в сумі 23622,68 грн.

Враховуючи, що позивач, у відповідності до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» був звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, на підставі ст. 141 ЦПК України, але у задоволені позовних вимог відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок держави.

З огляду на те, що у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Автокредит Плюс» також відмовлено, судові витрати із позивача не стягуються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 274-279, 280-282 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину відмовити.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за користування майном відмовити.

Судові витрати за первісним позовом віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 26 жовтня 2023 року.

Суддя О.С. Наумова