рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/7397/23

Номер провадження 2/495/3630/2023

02 серпня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - одноособово судді Боярського О.О.,

при секретарі Саханові О.А.,

за участю відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , вимоги якого в ході розгляду справи збільшив та з урахуванням збільшених вимог якого просить суд:

- розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 25.04.2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис за № 334, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ;

- визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , та відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без участі матері;

- стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що він 25 квітня 2009 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , у Київськоиу відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що вказаним відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис за № 334 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Позивач та Відповідач мають спільну дитину, а саме: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії

НОМЕР_4 від 18.08.2009 року, актовий запис за № 1462).

Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося із-за взаємного непорозуміння та несумісності характерів, у нас різні погляди на життя та обов`язки. У відносинах втрачене почуття любові, взаємоповаги, довіри, що поступово призвело до того, що ми стали зовсім чужими людьми. Шлюбні відносини між сторонами припинені з лютого 2021 року.

Після припинення фактичних шлюбних відносин, відповідач ОСОБА_1 , переїхала на постійне проживання до іншого населеного пункту.

Позивач вказує, що відповідно до приписів частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, після припинення фактичних шлюбних відносин та сумісного проживання, позивач ОСОБА_2 , та відповідачка ОСОБА_1 дійшли взаємної згоди щодо того, що їх син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишився проживати разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідачка ОСОБА_1 ніде не працювала, самостійного заробітку не мала.

Відповідачка ОСОБА_1 взагалі перестала проявляти до дитини увагу, цікавиться її здоров`ям та розвитком, бути присутньою у її житті.

На даний час спільна дитина проживає із Позивачем та перебуває на утриманні Позивача, а також перебуває на самостійному вихованні Позивача.

Разом з тим, після того як ОСОБА_2 повідомив відповідачці ОСОБА_1 про те що ним подано позовну заяву про розірвання шлюбу та позов про стягнення аліментів, відповідачка ОСОБА_1 порушила їхні домовленості, та самочинно без згоди позивача фактично викрала дитину, та змінила місце проживання дитини залишивши її з собою за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому відповідачка ОСОБА_1 не може забезпечити дитині гідні умови проживання, оскільки, постійного місця роботи не має, проживає у житлі, яке не має належних умов, а саме відсутня окрема кімната для дитини та окреме ліжко, відсутнє належним чином оснащене місце для зайняття дитиною навчанням.

Такі обставини, на думку позивача, дають обґрунтовані підстави вважати, що проживання дитини за місцем проживання Відповідачки не відповідатиме найкращим інтересам дитині.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що за адресою проживання позивача створені належні умови для проживання сина, у дитини є окрема кімната, яка облаштована під потреби сина, окреме ліжко, письмовий стіл та крісло, за яким дитина може здійснювати належне дистанційне навчання та виконувати домашні вправи, таким чином житло позивача дає можливість проживання дитини та забезпеченням достатнім рівнем проведення власного дозвілля.

Позивач зазначає, що на даний час працює, отримує стабільний щомісячний дохід та забезпечує дитину необхідним для її виховання та розвитку.

Намагання визначити місце проживання сина разом із Позивачем пов`язане з бажанням захистити його інтереси та права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження його соціальних зв`язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею, надання йому можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька.

Позивач не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власних дітей та не має судимості ані в Україні ані за її межами.

Позивач не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.

При цьому Відповідачка, як мати не приймає участі у вихованні та утриманні сина ОСОБА_4 , не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю. Тим самим Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті сином морального та фізичного виховання.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

26.07.2023 року позивач подав заяву про збільшення вимог.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов визнала у понову обсязі. Вказала, що вона повністю визнає позовну заяву та обставини, на які посилається позивач, не заперечує проти задоволення вимог в повному обсязі, в саме, взнає вимоги щодо розірвання шлюбу між сторонами, визначення місця проживання сина із батьком та його відібрання у матері, та стягнення з неї аліментів на користь позивача на утримання дитини. Вказує, що наслідки визнання позову їй відомі та зрозумілі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 25 квітня 2009 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , у Київськоиу відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що вказаним відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис за № 334 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Позивач та Відповідач мають спільну дитину, а саме: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії

НОМЕР_4 від 18.08.2009 року, актовий запис за № 1462).

Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося із-за взаємного непорозуміння та несумісності характерів, у нас різні погляди на життя та обов`язки. У відносинах втрачене почуття любові, взаємоповаги, довіри, що поступово призвело до того, що ми стали зовсім чужими людьми. Шлюбні відносини між сторонами припинені з лютого 2021 року.

Після припинення фактичних шлюбних відносин, відповідач ОСОБА_1 , переїхала на постійне проживання до іншого населеного пункту.

Позивач вказує, що відповідно до приписів частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, після припинення фактичних шлюбних відносин та сумісного проживання, позивач ОСОБА_2 , та відповідачка ОСОБА_1 дійшли взаємної згоди щодо того, що їх син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишився проживати разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідачка ОСОБА_1 ніде не працювала, самостійного заробітку не мала.

Відповідачка ОСОБА_1 взагалі перестала проявляти до дитини увагу, цікавиться її здоров`ям та розвитком, бути присутньою у її житті.

На даний час спільна дитина проживає із Позивачем та перебуває на утриманні Позивача, а також перебуває на самостійному вихованні Позивача.

Разом з тим, після того як ОСОБА_2 повідомив відповідачці ОСОБА_1 про те що ним подано позовну заяву про розірвання шлюбу та позов про стягнення аліментів, відповідачка ОСОБА_1 порушила їхні домовленості, та самочинно без згоди позивача фактично викрала дитину, та змінила місце проживання дитини залишивши її з собою за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому відповідачка ОСОБА_1 не може забезпечити дитині гідні умови проживання, оскільки, постійного місця роботи не має, проживає у житлі, яке не має належних умов, а саме відсутня окрема кімната для дитини та окреме ліжко, відсутнє належним чином оснащене місце для зайняття дитиною навчанням.

Такі обставини, на думку позивача, дають обґрунтовані підстави вважати, що проживання дитини за місцем проживання Відповідачки не відповідатиме найкращим інтересам дитині.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що за адресою проживання позивача створені належні умови для проживання сина, у дитини є окрема кімната, яка облаштована під потреби сина, окреме ліжко, письмовий стіл та крісло, за яким дитина може здійснювати належне дистанційне навчання та виконувати домашні вправи, таким чином житло позивача дає можливість проживання дитини та забезпеченням достатнім рівнем проведення власного дозвілля.

Позивач зазначає, що на даний час працює, отримує стабільний щомісячний дохід та забезпечує дитину необхідним для її виховання та розвитку.

Намагання визначити місце проживання сина разом із Позивачем пов`язане з бажанням захистити його інтереси та права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження його соціальних зв`язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею, надання йому можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька.

Позивач не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власних дітей та не має судимості ані в Україні ані за її межами.

Позивач не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.

При цьому Відповідачка, як мати не приймає участі у вихованні та утриманні сина ОСОБА_4 , не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю. Тим самим Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті сином морального та фізичного виховання.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_1 позов ОСОБА_2 та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення.

Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку про необхідність розірвати шлюб між сторонами.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, оскільки сторони однією сім`єю не проживають, зважаючи також на те, що відповідачка ОСОБА_1 без згоди позивача змінила місце проживання їхнього сина та в ході розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, визнала, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати дитину необхідно відібрати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у матері ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав, та визначити місце проживання дитини разом із батьком, що забезпечить якнайкращі інтереси неповнолітньої дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Стосовно позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком та позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітньої дитини суд зазначає, що позивач просить визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 разом із ним за адресою його проживання та відібрати дитину у матері без позбавлення батьківських прав, а відповідачка надає згоду на це, яка зазначена в заяві про визнання позову. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу вказаного питання, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку не є потрібним, оскільки на це потрібен значний час, що може призвести до затягування розгляду справи.

Суд бере до уваги те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

Подібні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19; Постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц; Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України).

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. (ч. 1 ст. 183 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, та враховуючи той факт, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини, суд вважає необхідним розірвати шлюб між сторонами. Окрім того, суд дійшов до переконання про те, що оскільки відповідачка ОСОБА_1 без згоди позивача змінила місце проживання їхнього сина та в ході розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав визнала, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати дитину необхідно визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із батьком ОСОБА_2 за адресою постійного проживання батька шляхом відібрання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у матері ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав, а тому позов підлягає задоволенню. Також з відповідачки підлягають стягненню аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 25.04.2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис за № 334, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ;

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , та відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без участі матері;

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський