Справа № 0417/5460/2012
Провадження № 2/202/226/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Пеки Д.В.,

представника відповідача - Васильєва П.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач у березні 2012 року звернувся до суду з позовом до Публічного Акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості на свою користь за кредитним договором № 526М-08 від 25.09.2008 року у розмірі 404487,39 грн.; з ПАТ Акцент банк, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору № 526М-08 від 25.09.2008 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит 60000 Євро, зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 19,50% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.09.2013 року. Проте, в порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав, що стало підставою для звернення до суду.

Вимоги до відповідача ОСОБА_1 , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ А-Банк договору поруки № 167 від 20.10.2010 року; договором поруки, укладеним з поручителем ОСОБА_2 у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом.

Вищенаведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

19 січня 2022 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Васильєва Павла Сергійовича про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012 року.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19 січня 2022 року, заяву про перегляд заочного рішення було передано судді Слюсар Л.П.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року у зв`язку зі знищенням цивільної справи за закінченням терміну зберігання, ініційовано відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі №0417/5460/2012.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2022 рокуу справі № 0417/5460/2012, провадження №2-в/202/7/2022 відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 0417/5460/2012 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 червня 2022 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2012 року скасовано і справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

25.07.2022 року від представника відвідача ОСОБА_1 адвоката Васильєва П.С. просив суд до всіх вимог позивача застосувати строки позовної давності.

01.09.2022 року від представника відповідача АТ «Акцент-Банк» надійшло заперечення на позовну заяву. В якому представник відповідача вказав, що у АТ «Акцент-Банк» відсутні будь які відомості щодо укладеного договору, як і сам договір (його копія) взагалі.

Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» 01 листопада 2007 року було укладено договір аутсорсингу №1.07, який фактично діяв до лютого 2017 року, за цей період ведення всіх судових справ ПАТ «Акцент-Банк» здійснювали працівники ПАТ КБ «ПриватБанк».

Скориставшись відсутністю контролю з боку ПАТ «Акцент-Банк» представники ПАТ КБ «ПриватБанк» почали подавати позови від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» до боржників за кредитами із зазначенням ПАТ «Акцент-Банк» як поручителя, долучаючи копії неіснуючого договору поруки.

Звернули увагу на те, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» та за необхідності застосувати до позовних вимог відносно ПАТ «Акцент -Банк» наслідки ч.4 ст.267 ЦК України та (у разі необхідності) ч.4 ст. 559 ЦК України.

23.09.2022 року від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшло пояснення по справі. Вказав, що Банком буде здійснено перерахунок заборгованості за наданим кредитом та направлено до суду уточнену позовну заяву. Щодо строку позовної давності зазначив, що згідно з п.7.1 кредитного договору, а також п.8 договору поруки №167 від 20.10.2010 обумовлено, що договір діє з моменту його укладання до повного виконання зобов`язань сторонами, тобто термін дії договору обумовлений моментом повного виконання зобов`язань. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності дотримано при звернені до суду. У зв`язку з чим просили суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Васильєва Павла Сергійовича про витребування доказів та зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» надати суду для огляду в судовому засіданні кредитну справу з усіма додатками та договором кредиту №526М-08 від 25.09.2008 року укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

31.03.2023 року АТ КБ «ПриватБанк» суду надано копію кредитної справи з додатками за договором кредиту №526М-08 від 25.09.2008 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

При новому розгляді справи представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа. В матеріалах справи наявна заява про слухання справи без участі представника позивача, в якій просив суд задовольнити позовні вимоги позивача.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав а просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача АТ «Акцент-Банк» в судове засідання не з`явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Заяв та клопотань до суду не надійшло.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Відзиву, заяв, заперечень до суду не надала.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 526М-08 від 25.08.2008 року, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 60000,00 євро, відсоткова ставка за користування 19,5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.09.2013 року.

Вимоги відповідача ОСОБА_1 були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ОСОБА_2 договору порукивід 25.09.2008 року. Відповідно до договору поруки ОСОБА_2 зобов`язалася солідарно з боржником відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором № 526М-058 від 25.09.2008 року.

Крім того вимоги до відповідача ОСОБА_1 були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» (правонаступником якого є АТ «Акцент-Банк») договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом.

Відповідно до Договору про внесення змін до Кредитного договору №526М-08 від 25.09.2008 року укладеного 26 березня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , сторони узгодили суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цього Договору про внесення змін зменшити на 11 582,64 євро, а саме відсотки у розмірі 0,68 євро, прострочені відсотки у розмірі 11028,31 євро, пеня у розмірі 553,65 євро (п.1.1 Договору). Дата остаточного погашення заборгованості за договором 25.03.2035 року (п.1.2Договору). Графік погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору №526 М-08 від 25.09.2008 року) викласти в новій редакції, який є невід`ємною частиною Кредитного договору №526-М від 25.09.2008 року (п.1.3 Договору).

Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору № 526М-08 від 25.09.2008 року заборгованість станом на 29.02.2012 р. склала 39437,43 євро, в тому числі 34665,48 євро заборгованість за кредитом; 4195,36 євро заборгованість по процентам за користування кредитом; 576,59 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої та статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування-збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1,2 ст. 554 ЦК України).

Щодо заяви представника відповідача про застосування стоків позовної давності до позовних вимог позивача, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

За змістом норми початок перебігу позовної давності пов`язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі 6-31 цс15.

Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 25.09.2008 року, строк дії договору, відповідно до Договору про внесення змін до Кредитного договору №526 М-08 від 25.09.2008 року - 25.03.2035 року, отже термін не настав, тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про застосування строків позовної давності..

В судовому засіданні безспірно встановлено, що між сторонами 26 березня 2015 року було укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору №526М-08 від 25.09.2008 року, яким затверджено Графік погашення кредиту та визначено дату остаточного погашення кредиту 25.03.2035 року та, як зазначив у своєму пояснені представник позивача, яке надійшло до суду 23 вересня 2022 року, АТ КБ «ПриватБанк» буде здійснено перерахунок заборгованості за наданим кредитом та направлено до суду уточнену позовну заяву.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Виходячи із вищевикладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та оскільки між сторонами укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору №526М-08 від 25.09.2008 року, яким затверджено Графік погашення кредиту, визначено дату остаточного погашення кредиту 25.03.2035 року, а також узгоджено розмір заборгованості, та позивачем не здійснено перерахунок заборгованості за наданим кредитом і не надано його суду, а оскільки суд сам позбавлений можливості здійснити розрахунок заборгованості, тому суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «Приват Банк» у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись: ст. ст. 256, 257, 264, 525, 530, 554,553, 610, 625, 1048,1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 4,13,78-80,81,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, ) до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11, ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 23.10.2023 року

Суддя Л.П. Слюсар