КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/6252/22 Головуючий у 1 інстанції: Волошин В.О.
провадження №22-ц/824/9302/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Сиротюка Романа Валерійовича - представника ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерного товариства «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, трьох відсотків річних, інфляційних втрат, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року позивач - ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд: стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість: - за спожиті житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі - 64750,78 грн; - три відсотки річних у розмірі - 6 338,82 грн;

- інфляційні втрати - 21 810,81 грн; та судовий збір - 2 481 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , і ним в неповному обсязі сплачуються кошти за надані йому житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення, у зв`язку з чим за період часу від 01 серпня 2014року до 31 грудня 2021 рокуутворився борг у вищенаведеному розмірі, що стало підставою для звернення позивача до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення за період від 01 серпня 2014 року до 31 грудня 2021 року у розмірі 64 750 грн 78 коп.; три відсотки річних у розмірі 6 338 грн 82 коп.; інфляційні втрати - 21 810 грн 81 коп.; та судовий збір у розмірі 2 481 грн.

В апеляційній скарзі Сиротюка Романа Валерійовича - представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Скарга обґрунтована тим, що відповідача у справі ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про розгляд справи про дату, місце та часу судового розгляду.

Вказує, що приймаючи заочне рішення, Шевченківським районним судом було порушено норми процесуального законодавства України, що є самостійною підставою для скасування рішення суду, передбаченою п.1, 4 ч.1 ст.357 ЦПК України.

Також зазначає, що згідно чинного законодавства України застосування строків позовної давності можливе лише за заявою учасника справи. Оскільки відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи, то він був позбавлений можливості вчасно звернутись до суду із заявою про застосування строків позовної давності, а суд першої інстанції ухвалив рішення на основі доказів, наданих лише позивачем.

Вважає таке рішення суду першої інстанції передчасним, ухваленим з порушенням основних засад цивільного судочинства, зокрема, принципів змагальності та рівності сторін.

Зауважує, що будь-яких угод щодо збільшення позовної давності між сторонами не укладалося, а тому позовні вимоги до 30.12.2018 року є такими, що пред`явлені поза межами позовної давності.

Крім того, зазначає, що статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, за змістом наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції' за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а становлять спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного. Відповідно вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Такий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №918/631/19 і від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19.

Отже, вимоги щодо стягнення інфляційний втрат та трьох процентів річних до 14.02.2019 року також є такими, що пред`явлені поза межами позовної давності.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмову у позові.

Таким чином, суд першої інстанції розглянувши справу заочно, незважаючи на неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, фактично позбавив відповідача можливості надати свої заперечення, та докази по справі (зокрема, заяву про застосування строків позовної давності), що в результаті призвело до ухвалення судом першої інстанції незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» просить залишити апеляційну скаргу без задоволенняо, а скаржуване рішення без змін.

Зазначає, що враховуючи положення статті 128 ЦПК України, відповідач по справі ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції.

Оскільки строк позовної давності застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення й враховуючи, що відповідач по справі, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, відповідної заяви не зробив, то й у апеляційного суду відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності.

Відповідач заявив про застосування позовної давності тільки у заяві про перегляд такого рішення. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви. Заява про застосування позовної давності в апеляційній інстанції не подавалась.

Вказує, що якщо строк позовної давності (3 роки) у частині дебіторської/кредиторської заборгованості повинен був минути в період карантину, то він продовжується, тобто встановлена статтею 257 ЦК України загальна позовна давність тривалістю у три роки - продовжена до закінчення дії карантину.

Тобто, щодо заборгованості, що утворилася у період від лютого 2017 року, то строк позовної давності не може бути пропущеним, оскільки такий перебіг продовжений в силу Закону № 540-ІХ в незалежності від укладення додаткової угоди, як це зазначає апелянт.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства України ОСОБА_1 зобов`язаний відшкодувати ПрАТ «АК «Київводоканал» матеріальні втрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (21 810,81 грн) та компенсувати за користування утриманими грошовими коштами (6 338,82 грн) та сплатити судовий збір у розмірі 2 481 грн.

Щодо судових витрат із перегляду справи в суді апеляційної інстанції, які складаються з судового збору і витрат на професійну правову допомогу, які орієнтовно становлять 30 000 грн, то ПрАТ «АК «Київводоканал» заперечує проти цього, оскільки при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач здійснює надання житлово-комунальних послуг до помешкання відповідача, а останній отримує та користується даними послугами та відповідно зобов`язаний здійснювати оплату наданих житлово-комунальних послуг.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що позивач - ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив суд: стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість:

- за спожиті житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі - 64750,78 грн.;

- три відсотки річних у розмірі - 6338,82 грн.;

- інфляційних втрат - 21810,81 грн.;

- судовий збір - 2481,0грн.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

За ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (сплатила суму коштів), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Як зазначила сторона позивача за змістом позову, між сторонами фактично існують зобов`язання щодо надання позивачем відповідних послуг з постачання холодної води та водовідведення стороні відповідача.

За ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (сплатила суму коштів), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Наявність взаємовідносин між позивачем та відповідачем, а отже, і виникнення цивільних прав і обов`язків, підтверджується діями сторін: позивач здійснює надання житлово-комунальних послуг до помешкання відповідача, а останній отримує та користується даними послугами та відповідно зобов`язаний здійснювати оплату наданих житлово-комунальних послуг.

На підставі ст.ст.66, 67, 162 ЖК України плата за користування житлом /квартирна плата/ обчислюється виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги /водопостачання, газ, та інші послуги/ береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб.

Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08 жовтня 1992 року «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За ст.179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин до 09 червня 2018 року, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції, яка діє від 09 червня 2018 року, врегульовані відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання комунальних послуг, і фізичною особою, яка отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг.

За ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з розрахунком заборгованості (а.с.14, 15) за період часу від 01 серпня 2014 року до 31 грудня 2021 року відповідач має наступну заборгованість:

- за спожиті житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 64750,78 грн.;

- три відсотки річних у розмірі 6338,82 грн.;

- інфляційні втрати - 21810,81 грн.;

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст.625 ЦК України, прийшов до вірного висновку, що позов підлягав до задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Сиротюка Романа Валерійовича - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: