Єдиний унікальний номер судової справи: 487/2860/21
Провадження номер 22-ц/812/881/23
Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

13 листопада 2023 року м. Миколаїв справа № 487/2860/21

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Голощаповою А.О.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Сухаревич З.М., в приміщенні суду в м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

встановив:

27 квітня 2021 року адвокат Луконіна Н.В. в інтересах позивача ОСОБА_2 пред`явила до суду вищезазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовував наступним.

05 вересня 2016 року позивач передав відповідачу ОСОБА_1 грошову суму, еквівалентну 12 500 доларів США з метою купівлі кімнати 55 в буд. АДРЕСА_1 , однак свої зобов`язання відповідач не виконала, отримані кошти не повернула.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнюючи позовні вимоги, позивач просив на підставі статті 1212 ЦК України стягнути на свою користь з відповідача 12 500 доларів США.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 12 500 доларів США та судовий збір у розмірі 3508,02 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка на спростування правомірності набуття від позивача спірних коштів не надала жодних належних та допустимих доказів, а тому відсутні підстави вважати, що грошові кошти в розмірі 12 500 доларів США є правомірно набутими.

Ухвалою того ж суду від 08 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2021 року залишено без задоволення.

У липні 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Свою апеляційну скаргу відповідач обґрунтовувала тим, що під час розгляду справи у суді першої інстанції її не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, що позбавило її можливості надати заперечення щодо позову та здійснювати інші процесуальні права, зокрема подати клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи та подати заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, який сплив 01 жовтня 2020 року.

При перегляді рішення в апеляційному порядку відповідачем ОСОБА_1 заявлено клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи, оскільки вона заперечувала свої підписи на трьох договорах про надання завдатку від 05 вересня 2016 року.

На день розгляду справи від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року призначено проведення судово-почеркознавчої експертизи та зупинене провадження у справі.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року провадження у справі поновлено, ухвалу апеляційного суду від 28 серпня 2023 року про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи скасовано.

До судового засідання учасники справи не з`явилися, незважаючи на їх належне повідомлення, внаслідок чого слухання справи відбулося за їх відсутністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції належно не повідомив відповідачку про розгляд справи 13 грудня 2021 року о 13 год. (а.с.52-54), оскільки у справі відсутні докази направлення повісток на вказану дату.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128-130, 223 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 дійшов висновку, що вказане порушення суду першої інстанції норм процесуального права, є обов`язковою підставою для скасування рішення районного суду відповідно до наведеної норми процесуального права, оскільки такі доводи містяться в апеляційній скарзі.

Ухвалюючи нове судове рішення колегія суддів виходить з наступного.

Колегією суддів апеляційного суду встановлені такі обставини.

05 вересня 2016 року сторони уклали у простій письмовій формі угоду про надання завдатку, за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 108 000 грн, еквівалентних 4000,00 доларів США, як завдаток у рахунок належного з нього за Договором платежів, з метою підтвердження укладення Договору купівлі-продажу нерухомого майна (кімната у гуртожитку) за адресою: АДРЕСА_2 .

05 вересня 2016 року сторони уклали у простій письмовій формі угоду про надання завдатку, за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 129 000 грн, еквівалентних 5000,00 доларів США як завдаток у рахунок належного з нього за Договором платежів, з метою підтвердження укладення Договору купівлі-продажу нерухомого майна (кімната у гуртожитку) за адресою: АДРЕСА_2 .

05 вересня 2016 року сторони уклали у простій письмовій формі угоду про надання завдатку, за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 91700 грн, еквівалентних 3500,00 доларів США як завдаток у рахунок належного з нього за Договором платежів, з метою підтвердження укладення Договору купівлі-продажу нерухомого майна (кімната у гуртожитку) за адресою: АДРЕСА_2 .

За змістом пункту 7 цих договорів строк кожного договору закінчується 30 вересня 2017 року.

Вказані договори підписані сторонами.

Вирішуючи вказаний спір, апеляційний суд дійшов висновку, що факт укладання та підписання вищевказаних угод підтверджує отримання відповідачем зазначених у цих документах коштів.

З метою встановлення обставин щодо підписання ОСОБА_1 трьох угод про надання завдатку судом апеляційної інстанції з урахуванням положень статей 103,104, 107, 108 ЦПК України по справі за клопотанням відповідачки в апеляційній скарзі ухвалою апеляційного суду від 28 серпня 2023 року була призначена судова почеркознавча експертиза.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року поновлено провадження у справі для вирішення клопотання експерта, призначено справу до розгляду на 25 вересня 2023 року о 13 год., зобов`язано ОСОБА_1 надати зразки її підпису та почерку для дослідження, а також визнано обов`язковою її явку в судове засідання апеляційного суду.

13 вересня 2023 року усім учасникам справи направлена копія зазначеної ухвали та копії клопотання експерта на 3 арк.

25 вересня 2023 року будучи належним чином повідомленою про день, час і місце судового засідання ОСОБА_1 без поважних причин в судове засідання не з`явилась, зразків для дослідження та доказів оплати рахунку експертизи не надала.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року повторно призначено справу до розгляду на 16 жовтня 2023 року о 11 год. 50 хв., зобов`язано ОСОБА_1 надати зразки її підпису та почерку для дослідження, а також визнано обов`язковою її явку в судове засідання апеляційного суду.

26 вересня 2023 року усім учасникам справи направлена копія зазначеної ухвали та повторно копії клопотання експерта на 3 арк.

16 жовтня 2023 року будучи належним чином повідомленою про день, час і місце судового засідання ОСОБА_1 без поважних причин вдруге в судове засідання не з`явилась, зразків для дослідження та доказів оплати рахунку експертизи не надала.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року матеріали цивільної справи повернуті в розпорядження експерта.

Через несплату рахунку згідно з п. 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень повернуті матеріали справи, залишено ухвалу суду без виконання.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року провадження у справі поновлено, ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи скасовано.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 в жодне судове засідання апеляційного суду не з`явилася без поважних причин, хоча судові повістки кожного разу були направлені судом за усіма адресами, що були нею зазначенні в апеляційній скарзі як адреси для листування з відміткою поштового повідомлення «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень пункту 4 частини сьомої статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Її представник також був повідомлений про судові засідання.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що ОСОБА_1 , будучи ініціатором цього апеляційного провадження, обізнаною про розгляд справи, - не сприяла своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та не проявила зацікавленості у проведенні судової експертизи (її оплаті), яка призначалася судом за її клопотанням.

Європейський суд з прав людини зазначив, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 7 липня 1989 року у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії, № 11681/85, § 35).

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає дії ОСОБА_1 умисним ухиленням від подання доказів, витребуваних судом і необхідних для призначення та проведення судової почеркознавчої експертизи, та застосовує передбачені процесуальним законом наслідки такого ухилення. Таким чином, відповідач у порядку визначеному чинним цивільно-процесуальним законодавством не спростувала доводи позивача про укладення вказаних договорів.

Оцінивши наявні у справі докази апеляційний суд встановив факт підписання ОСОБА_1 вказаних вище договорів, що також підтверджує отримання нею від позивача ОСОБА_2 грошових коштів.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що вказані вище договори відповідачка не підписувала і коштів не отримувала не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах та є формальними міркуваннями відповідача.

З матеріалів справи убачається, що договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири між сторонами не укладено та, відповідно, нотаріально не посвідчено.

З Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майна станом на 24 квітня 2021 року встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27 лютого 2020 року ОСОБА_1 ніколи не була власником квартири АДРЕСА_3 .

Звертаючись до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 вказував, що він уклав у простій письмовій формі з ОСОБА_1 три угоди від 05 вересня 2016 року, на виконання якої передав останній 12 500 доларів США з метою укладення у подальшому до 30 вересня 2017 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки зазначений договір так і не було укладено, то ОСОБА_1 зобов`язана повернути йому безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 12 500 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною першою статті 546 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, оскільки укладення угоди (попереднього договору) від 05 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з частиною першою статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, що вірно констатував суд першої інстанції.

Відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком.

Так, до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що відповідач на спростування правомірності набуття від позивача спірних коштів не надала жодних належних та допустимих доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, оскільки воно є безпідставно набутим.

Доводи в апеляційній скарзі щодо пропуску позовної давності не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267ЦК України).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби(COVID-19)» доповнено пунктами 12-14 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, зокрема такого змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Умовами договорів сторони передбачили строк закінчення 30 вересня 2017 року. Отже, загальна позовна давність закінчується 01 жовтня 2020 року. Позивач звернувся до суду з позовом 27 квітня 2021 року.

Враховуючи, що Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року, то колегія суддів дійшла висновку, що звернувшись до суду з позовом 27 квітня 2021 року позивач не пропустив позовну давність.

За таких обставин, висновки суду про обґрунтованість і доведеність позову, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Між тим, як встановлено у договорах завдатку від 05 вересня 2016 року ОСОБА_2 передано ОСОБА_1 грошові кошти у гривні в загальній сумі 328 700 грн. Тому, з огляду на невизнання відповідачем одержання грошових коштів, зокрема в іноземній валюті, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена сума в національній валюті України.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що обставини судом першої інстанції встановлені правильно, але допущено порушення норм процесуального права щодо належного повідомлення про розгляд справи відповідача, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 .

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_5 ) грошові кошти у сумі 328 700 (триста двадцять вісім тисяч сімсот) грн, та судовий збір у розмірі 3 287 (три тисячі двісті вісімдесят сім) грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 13 листопада 2023 року