Справа № 128/1565/23
Провадження № 22-ц/801/2176/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 рокуСправа № 128/1565/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Якименко М.М.,

за участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Шиманського В.М., представника АТ «Сенс Банк» - Михніцького Г.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №128/1565/23 запозовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 про припинення договорів,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2023 року,яке ухвалене суддею Ганкіною І.А. в Вінницькомурайонному суді Вінницької області, повний текст складено 31 серпня 2023 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 про припинення договорів, мотивуючи його тим, що 27 вересня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого позичальник отримав грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 192 000 доларів США на строк з 27 вересня 2007 року по 26 вересня 2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 11,90% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28 вересня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М. зареєстрованого в реєстрі під № 135-з, згідно умов якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: належні їм в рівних частинах житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 0,1299 га, кадастровий номер :02:009:0582.

25 лютого 2009 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткова угода №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 29 вересня 2007 року, відповідно до п.1 даної угоди сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору зазначений при його укладенні, а саме 00 так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме 01. З огляду на дану додаткову угоду договір про надання споживчого кредиту №0 та 01 є одним і тим же договором.

08 грудня 2011 року, між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого ПАТ «Укрсиббанк» відступив право вимоги за кредитним договором №1, ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2014 року у справі №212/2-4621/11 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було вирішено в задоволенні позову відмовити. Рішення набуло законної сили 12 липня 2014 року. З мотивувальної частини рішення вбачається, що заборгованість в сумі 192000 доларів США за кредитним договором №000 від 27 вересня 2007 року погашена.

19 грудня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) майнових прав №2098/к згідно якого для АТ «Альфа Банк» було відступлено в тому числі право вимоги по кредитному договору та договору іпотеки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 січня 2023 року, яке було залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, було прийнято рішення у справі №128/3400/20 за позовом АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, було відмовлено у задоволенні позову через відсутність боргу.

Вказаним рішенням суду було встановлено, що заборгованість в сумі 192000 дол. США за кредитним договором №0 від 27 вересня 2007 року погашена».

Таким чином, вважає, що зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №0 01) укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» право вимоги якого перейшло до АТ «Сенс Банк» (стара назва АТ «Альфа Банк») та ОСОБА_2 припинилось.

З огляду на наведене ОСОБА_1 просила суд визнати припиненим договір про надання споживчого кредиту № 0 01) укладений 27 вересня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» право вимоги за яким перейшло до Акціонерного товариства «Сенс Банк» та ОСОБА_2 .

Визнати припиненим договір іпотеки від 28 вересня 2007 року, який був укладений між АКІБ «Укрсиббанк» право вимоги за яким перейшло до Акціонерного товариства «Сенс Банк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., та зареєстрований в реєстрі за № 135-з. Стягнути судові витрати.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2023 року позов задоволено.

Визнано припиненим договір про надання споживчого кредиту № 0 01) укладений 27 вересня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» право вимоги за яким перейшло до Акціонерного товариства «Сенс Банк» та ОСОБА_2 .

Визнано припиненим договір іпотеки від 28 вересня 2007 року, який був укладений між АКІБ «Укрсиббанк» право вимоги за яким перейшло до Акціонерного товариства «Сенс Банк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., та зареєстрований в реєстрі за № 135-з.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2147,20 грн.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «Сенс Банк» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема норми які гарантують кредитору належне виконання зобов`язання боржником та можливості стягнення заборгованості, також порушено норми ст.ст.12, 17, 33 Закону України «Про іпотеку», які гарантують забезпечення виконання зобов`язання. Суд першої інстанції не звернув уваги, що права позивача не були порушені, оскільки вона не є стороною кредитного договору, тому є неналежним позивачем у справі. Також скаржник звертає увагу, що чинним законодавством України не передбачено такого способу захисту як визнання припиненим договору. Враховуючи викладене АТ «Сенс Банк» просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Шиманський В.М. просив апеляційну скаргу задовольнити частково. Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2023 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції в такій редакції: «Визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 28 вересня 2007 року, який був укладений між АКІБ «Укрсиббанк» право вимоги за яким перейшло до АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., та зареєстрований в реєстрі за № 135-з». В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначене рішення суду першої інстанції частково не відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 вересня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого позичальник отримав грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 192000 доларів США на строк з 27 вересня 2007 року по 26 вересня 2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 11,90% річних (а.с.5 8).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28 вересня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М. зареєстрованого в реєстрі під № 135-з, згідно умов якого ОСОБА_2 ОСОБА_1 передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: належні їм в рівних частинах кожному житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, до складу якого входить: житловий будинок з прибудовою, позначений на плані літерою «А», цегляний 1998 року побудови, житловою площею 119,5 кв.м., літня кухня позначена на плані літ «2/5Б» 1998 року побудови, сарай, позначений на плані літ. «3/5Б», цегляний 1998 року побудови, погріб, позначений на плані літ. «П/Б» бутований, 1998 року побудови, огорожа позначена на плані «№1-№5», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 0,1299 га, кадастровий номер :02:009:0582 (а.с.9 10).

25 лютого 2009 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткова угода №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 29 вересня 2007 року, відповідно до п.1 даної угоди сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору зазначений при його укладенні, а саме 00 так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме 01 (а.с.11).

08 грудня 2011 року, між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого ПАТ «Украсиббанк» відступив право вимоги за кредитним договором №1, ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2014 року у справі №212/2-4621/11 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було вирішено в задоволенні позову відмовити. Вказане рішення набуло законної сили 12 липня 2014 року. З мотивувальної частини рішення вбачається, що «Згідно довідки - розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_2 станом на 08 листопада 2011 року за кредитним договором № 000 від 27 вересня 2007 року в якій за період з 02 листопада 2007 року по 13 листопада 2008 року фактично сплачено за наданий кредит 13870,43 доларів США, а 25 лютого 2009 року відображено сплату за наданий кредит в сумі 178129,57 доларів США, тобто заборгованість в сумі 192000 доларів США за кредитним договором №000 від 27 вересня 2007 року погашена» (а.с.12 14).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судом встановлено, що була погашена заборгованість в сумі 192000 доларів США за кредитним договором №000 від 27 вересня 2007 року.

19 грудня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа Банк» було укладено догові відступлення (купівлі-продажу) майнових прав №2098/к згідно якого для АТ «Альфа Банк» було відступлено в тому числі право вимоги по кредитному договору та договору іпотеки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З 01 грудня 2022 року АТ «Альфа Банк» зміцнило своє найменування на АТ «Сенс Банк», при цьому код ЄДРПОУ та юридична адреса підприємства не змінилась.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 січня 2023 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 19 квітня 2023 року у справі №128/3400/20 за позовом АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, було відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю боргу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Таким чином, факт сплати боргу підтверджується матеріалами справи, зокрема встановленими обставинами в судових рішеннях у справах №212/2-4621/11 та №128/3400/20.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20).

Особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.

Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20, провадження № 12-20гс22).

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі, яка розглядається, позивач фактично обрала спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими зобов`язань перед банком за кредитним договором внаслідок їх повного виконання, проведеного належним чином, але цього АТ «Сенс Банк» не визнає.

За таких обставин позивачу недоступні інші можливості захисту її прав, тому ним заявлено до суду вимогу про захист охоронюваного законом інтересу у правовій визначеності на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України та статті 599 ЦК України, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитним договором та діяти, не порушуючи їх.

Подібний висновок викладено у пункті 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22).

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що ефективним способом захисту у даній справі буде визнання саме припиненим зобов`язання, а не припиненням договору, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Щодо позовних вимог про визнання припиненим іпотечного договору

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Як вбачається з матеріалів справи, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28 вересня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 передали в іпотеку нерухоме майно (а.с.9 10).

Звертаючись до суду з позовом про визнання іпотечного договору припиненим, ОСОБА_1 посилалася на повне виконання кредитного зобов`язання, тому іпотеку за договором, яким забезпечувалось виконання договору позики, вважало припиненою як похідне зобов`язання.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Оскільки статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, то в цій справі з часу сплати коштів зобов`язання вважаються припиненими.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі належного виконання.

При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця вчинення будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості, припиняється за фактом виконання основного зобов`язання.

Отже за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора і припинення у зв`язку з цим основного зобов`язання іпотека припиняється.

Виходячи із зазначеного, та враховуючи, що іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі належного виконання, висновки суду першої інстанції, про те, що забезпечувальне зобов`язання також припинилося, є правильними і обґрунтованими.

Однак колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, в частині визнання іпотечного договору припиненим з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За змістом пункту 7 цієї статті окремим способом захисту є припинення правовідношення.

За змістом норми, викладеній в частині першій статті 593 ЦК України, відбувається припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання, що забезпечено у такий спосіб.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання в результаті його належного виконання має своїм наслідком також й припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), Верховний Суд зробив висновок, що у разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Такий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18) і постанові від 2 жовтня 2019 року у справі № 126/1056/15-ц (провадження № 61-34297св18).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 у позовній заяві просила, зокрема, визнати іпотечний договір припиненим у зв`язку проведеним належним чином виконанням зобов`язання за договором позики.

Оцінюючи правомірність та ефективність обраного способу захисту, апеляційний суд виходить із того, що договір, в першу чергу, є домовленістю сторін. Договір як документ - є оформленням цієї домовленості. Під договором також розуміється й правовідношення, що виникло на підставі цієї домовленості; змістом такого правововідношення є певні права та обов`язки сторін.

Зі змісту зазначених підстав позову є очевидним те, що позивач, звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги припиненням саме іпотеки за іпотечним договором як правовідношення, тобто похідного зобов`язання, а не самого договору іпотеки як домовленості чи документа, тобто застосованої в іншому сенсі категорії «договір».

Виходячи з такого розуміння категорії «договір», вимога про визнання таким, що припинено, договір іпотеки, а також вимога про визнання такими, що припинилися, правововідносини з іпотеки, є тотожними за своєю правовою природою та змістом.

Тому належним способом захисту прав іпотекодавця є саме визнання іпотеки за іпотечним договором такою, що припинена, а не визнання припиненим іпотечного договору, як вказав в резолютивній частині рішення суд першої інстанції. У зв`язку з тим, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку, відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Враховуючи встановлене судом першої інстанції фактичне виконання боржником основного зобов`язання, апеляційний суд вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції, зазначивши про те, що припиненою є іпотека, а не договір іпотеки, що відповідає способу захисту порушеного права.

Враховуючи обрання позивачем ефективного способу захисту своїх прав та інтересів - визнання права (що включає в себе також відсутність права), зміна формулювання резолютивної частини рішення суду першої інстанції не є зміною судом предмета позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів залишається незмінним.

Некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи, що судом встановлено, що основне зобов`язання фактично виконано боржником, про що свідчать судові рішення у справі №212/2-4621/11 та у справі №128/3400/20, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, зазначивши про те, що припиненою є іпотека, а не договір іпотеки, що відповідає правомірному способу захисту порушених прав.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанцій у відповідній частині шляхом викладення резолютивної частини рішення суду першої інстанції в іншій редакції, а саме: «Визнати припиненими зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 0 01) укладений 27 вересня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» право вимоги за яким перейшло до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код за ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )».

«Визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 28 вересня 2007 року, який був укладений між АКІБ «Укрсиббанк» право вимоги за яким перейшло до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код за ЄДРПОУ 23494714) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., та зареєстрований в реєстрі за № 135-з».

В решті оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги в тому, що права позивача ОСОБА_1 не порушені, так як вона не є стороною кредитного договору, тому є неналежним позивачем у справі, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до п.2.1 кредитного договору визначено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника банком приймається порука, а саме порука ОСОБА_1 , яка зобов`язується солідарно виконувати умови кредитного договору №0 від 27 вересня 2007 року. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28 вересня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за яким вони передали в іпотеку нерухоме майно а саме: належні їм в рівних частинах кожному житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами.

Таким чином, порушується права ОСОБА_1 , як поручителя та власника майна, яке передане в іпотеку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткову зміну рішення суду першої інстанції та залишення без змін оскаржуваного рішення в іншій частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2023 року змінити, виклавши абзац другий та третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції в такій редакції:

«Визнати припиненими зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 0 01) укладений 27 вересня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» право вимоги за яким перейшло до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код за ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )».

«Визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 28 вересня 2007 року, який був укладений між АКІБ «Укрсиббанк» право вимоги за яким перейшло до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код за ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М., та зареєстрований в реєстрі за № 135-з».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 листопада 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Якименко М.М.