КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/3597/22-ц Головуючий у суді І інстанції Батрин О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення дій чи бездіяльності органів державної влади,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь матеріальну шкоду у розмірі 100 000 грн та моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн, завдану в результаті ухвалення незаконних судових рішень у справі № 2-1214/11 (№ 1321/1713/2012).

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 28 вересня 2011 року Сокальським районним судом Львівської області було постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за його позовом до Держави України в особі Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди, яку ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2011 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 28 вересня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2011 року скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 22 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 серпня 2014 року провадження у справі за його позовом до Держави України в особі Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2014 року йому відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на вказані судові рішення.

В подальшому, ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 05 грудня 2016 року його заяву про перегляд ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 22 травня 2014 року за нововиявленнями обставинами залишено без задоволення. Також ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 24 липня 2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2018 року, його повторну заяву про перегляд судового рішення про закриття провадження у справі за нововиявленнями обставинами залишено без задоволення. Зазначені судові рішення були залишені без змін постановою Верховного Суду від 27 червня 2019 року.

Позивач вважає, що протиправні дії суддів Сокальського районного суду Львівської області, Апеляційного суду Львівської області та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом постановлення незаконних судових рішень у справі № 2-1214/11 (№ 1321/1713/2012) порушили його право на доступ до правосуддя та конституційні права, гарантовані статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України, у зв`язку з чим на підставі статей 16, 22, 1166, 1167, 1176 ЦК України він змушений звернутися до суду з позовом про відшкодування за рахунок держави завданої йому матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ухвалення судами судових рішень у справі № 2-1214/11 (№ 1321/1713/2012) не є належною підставою для покладання на державу обов`язку відшкодувати матеріальну та моральну шкоду. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що внаслідок постановлення судами судових рішень було порушено його немайнові права, зокрема, відбулось приниження честі та гідності, ділової репутації, як він про це вказував. Розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди позивачем також не доведено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції: не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19, та висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13; не звернув увагу, що ухвалою суду касаційної інстанції від 11 квітня 2012 року було скасовано рішення попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі № 2-1214/11 (№ 1321/1713/2012) та передано справу для вирішення питання про відкриття провадження, проте у подальшому суди закрили провадження в цій справі; не встановлено всіх обставин, що мають значення для даної справи і свідчать про завдання позивачу моральної шкоди внаслідок незаконних дій судів при розгляді позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди; не вірно застосовано до спірних правовідносин положення статей 8, 22, 40, 55, 56, 124 Конституції України та статей 22, 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України; допущено порушення норм статей 10, 12, 78, 81, 82, 263, 264 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим позивачем доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відзив Державної казначейської служби України на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Міністерства юстиції України - Євглевська О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Позивач та інший відповідач в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 вересня 2011 року Сокальський районний суд Львівської області постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди, яку ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2011 року було залишено без змін (а.с. 12, 13).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 28 вересня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2011 року скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі (а.с. 14-16).

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 11 червня 2012 року відкрито провадження у зазначеній вище справі № 2-1214/11 (№ 1321/1713/2012) (а.с .17).

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 22 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 серпня 2014 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди закрито (а.с. 32-34).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2014 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 22 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 серпня 2014 року (а.с. 35).

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 05 грудня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 22 травня 2014 року за нововиявленнями обставинами залишено без задоволення (а.с. 41).

Крім того, ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 24 липня 2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2018 року, повторну заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення про закриття провадження у вказаній справі за нововиявленнями обставинами залишено без задоволення (а.с. 43-45).

Зазначені судові рішення були залишені без змін постановою Верховного Суду від 27 червня 2019 року (а.с. 46-48).

Звертаючись із вказаним позовом про відшкодування шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що, постановляючи вищевказані судові рішення, суди не виконали вимог Конституції України, ЦК України та ЦПК України, що спричинило порушення його прав, завдало майнових збитків і моральних страждань.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Суди діють самостійно і є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Крім того, якщо держава повинна була виплатити компенсацію стороні через помилку у відправленні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання судового позову (пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 614-399цс18) вказувала на те, що такий підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Загальні підстави та особливості відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частинами шостою, сьомою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 757/25713/16-ц (провадження № 61-18012св18), від 10 січня 2018 року у справі № 454/1642/16-ц (провадження № 61-1091св17) та від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17 (провадження № 61-14315св19).

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» на підставі статті 56 Конституції України, на яку посилається в своєму позові позивач, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в тому числі майнової та моральної шкоди, також передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними.

Розглядаючи справу, районний суд встановив, що рішення, дії або бездіяльність суду і суддів Сокальського районного суду Львівської області, Апеляційного суду Львівської області та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді цивільної справи № 2-1214/11 (№ 1321/1713/2012) визнані незаконними не були.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно вказував на те, що позивач не надав доказів неправомірності дій суддів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, не довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю суддів та наслідками, а також не зазначив, в чому саме полягає заподіяна майнова шкода, і не обґрунтував розмір такого відшкодування.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що внаслідок прийняття судами судових у справі № 2-1214/11 (№ 1321/1713/2012) було порушено його немайнові права, зокрема відбулось приниження честі та гідності, ділової репутації, порушення нормальних ділових та життєвих зв`язків. Розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди позивачем також не доведено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Наведене узгоджується з висновками, що містяться у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 454/380/17, від 22 травня 2019 року у справі № 761/12713/17, від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17, від 13 вересня 2022 року у справі № 454/577/17 та інших справах за позовами ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судові рішення, на які посилається позивач як на підставу позову, у встановленому законом порядку не скасовані, набрали законної сили та є обов`язковими до виконання (стаття 129-1 Конституції України).

Само по собі ухвалення судами (суддями) судових рішень про закриття провадження у справі № 2-1214/11 (№ 1321/1713/2012) не є належною підставою для покладання на державу обов`язку відшкодувати матеріальну та моральну шкоду.

Твердження позивача щодо порушення його права на доступ до правосуддя відхиляються апеляційним судом, оскільки рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій чи відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів (суддів) при здійсненні ними своїх повноважень, гарантованих Конституцією України до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Неправильного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статей 8, 22, 40, 55, 56, 124 Конституції України та статей 22, 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України не встановлено, при розгляді справи судом забезпечено повне та всебічне з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і дотримано процесуальні вимог статей 10, 12, 78, 81, 82, 263, 264 ЦПК України. Висновки районного суду в цій справі не суперечать правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, на які посилався позивач в апеляційній скарзі.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір з позивача не справляється, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 листопада 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній