КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, який мотивувала тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, в яких у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого в свідоцтві про народження зазначено відповідача.

28 березня 2014 року між сторонами було укладено шлюб, який 03 жовтня 2022 року розірвано за рішенням суду.

Позивачка вказувала, що дитина зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 16 квітня 2013 року по теперішній час, а вона сама зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , однак фактично проживає з дитиною за вказаною вище адресою.

Зазначала, що вона працює та повністю забезпечує дитину, а відповідач матеріально не допомагає, коштів на утримання дитини не надає, однак почав погрожувати щодо місця проживання її та дитини.

Позивачка щодо доцільності визначення місця проживання дитини з нею зазначала, що вона повністю опікується інтересами і потребами сина, займається його вихованням, слідкує за його розвитком та здоров`ям. Може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини.

ОСОБА_2 також вказувала, що вони проживаються в квартирі, яка за наявною в неї інформацією, належить батьку відповідача, де вони за час спільного проживання значно покращили стан житла. На даний час створені всі необхідні умови для проживання, виховання та утримання дитини. Дитина має можливість навчатися, гратися, проживати в комфорті та затишку.

Враховуючи викладене, просила визначити місце проживання дитини з нею за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що його батько ОСОБА_4 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 та за його згодою у вказаній квартирі на теперішній час зареєстровані вінта його син: ОСОБА_3 .

Натомість позивачка ОСОБА_2 не прописана у вказаній квартирі та не має права користування цим житловим приміщенням, тому що немає юридичної угоди. Крім того, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 травня 2023 року у справі № 760/19646/22 їй було відмовлено у визнанні права користування жилим приміщенням.

В апеляційній скарзі наголошує, що мати може проживати за пропискою дитини, якщо власник житла не проти, однак законодавством не передбачено право колишньої дружини проживати за місцем реєстрації спільної дитини чи батька дитини.

ОСОБА_1 посилається й на те, що після розірвання шлюбу враховуючи, що сторони вже не є подружжям, він неодноразово почав натякати позивачці, щоб вона шукала собі окреме місце проживання, але у відповідь чув тільки образи і те, що вона не збирається покидати помешкання за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що на даний час позивачка має постійне місце роботи, отримує заробітну плату, а тому може винаймати інше житло.

Крім того, вказує, що він своєчасно сплачує аліменти на утримання дитини.

Враховуючи викладене, апелянт ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким визначити місце проживання малолітнього - ОСОБА_3 , з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.

07 липня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , відповідно до якого вказує, що апелянт не посилається ні на яких підставах має бути скасовано судове рішення, ні в чому саме полягає незаконність оскаржуваного ним рішення.

Так, у відзиві вказує, що твердження апелянта на неврахування інтересів власника квартири при винесенні оскаржуваного рішення є недоречним, адже власник не був залучений до участі у справі та прийнятим рішенням його права та інтереси не порушені.

Крім того, позивачка зазначає, що апелянтом ОСОБА_1 в апеляційній скарзі заявляються позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом із ним, однак наголошує, що такі вимоги не можуть бути розглянуті, адже не заявлялись в суді першої інстанції, відтак, просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

При апеляційному розгляді справи позивачка у справі ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Відповідач у справі ОСОБА_1 та третя особа у справі Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 166-168, 172-175), на апеляційний розгляд справи не з`явилися.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

28 березня 2014 року сторони зареєстрували шлюб (свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_2 ), який 03 жовтня 2022 року розірвано за рішенням суду.

Судом також встановлено, що сторони не підтримують відносини як подружжя, однак з дитиною мешкають за однією адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить на праві власності батьку відповідача- ОСОБА_4 , про що свідчать долучені ним до матеріалів справи копії документів, а саме: свідоцтва про право власності на житло від 06.11.1997 року та договір дарування 1/3 частини квартири від 06.01.2010 року.

З матеріалів справи також вбачається та не заперечується відповідачем, що малолітній ОСОБА_3 навчається в 6-Б класі середньої загальноосвітньої шкоди № 221 Солом`янського району м. Києва з 01.09.2017 року по цей час (довідка від 21.10.2022 року № 69), а мати дитини - ОСОБА_2 працевлаштована в ТОВ «Новус України» з 05.08.2022 року на посаді «касир торговельного залу», що підтверджується довідкою від 05.09.2022 року (вих. № 1134).

Від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок органу опіки та піклування, з якого вбачається, що батьки разом з дитиною мешкають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідно до акту обстеження умов від 14.04.2023 року, складеного працівником Служби, створені умови для проживання, розвитку та відпочинку дитини, але помешкання потребує косметичного ремонту.

Під час бесіди зі співробітником Служби 14.03.2023 року ОСОБА_6 повідомив, що проживає з батьками, якщо вони роз`їдуться, то висловив бажання проживати почергово з батьком та з матір`ю.

Судовим наказом Солом`янського районного суду м. Києва від 08.11.2022 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини. Заборгованість зі сплати аліментів становить 32 020 грн., за інформацією, наданою Солом`янським відділом ДВС у м. Києві.

За інформацією, наданою 07.04.2023 року середньою загальноосвітньою школою № 221 м. Києва, батьки дитини створили всі необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку дитини, приділяються увагу вихованню сина, допомагають у навчанні, підтримують зв`язок з класним керівником.

ОСОБА_2 працює, психіатричних, у тому числі спричинених вживанням психоактивних речовин, протипоказань для визначення місця проживання дитини не виявлено.

Батько дитини у своїй заяві до Служби від 17.04.2023 року повідомив, що не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з ним, зустрічний позов не подавав. Просив розглянути питання на засіданні комісії без його присутності.

За даним висновком орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю - ОСОБА_2 .

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи фактично частково позовні вимоги позивачки, а саме визначення місця проживання дитини із матір`ю, без визначення конкретного місця проживання, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої дитини за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса, а саме особа, з якою має проживати дитина.

Дана позиція узгоджується також зі змістом ст. 33 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання.

Виходячи з вимог чинного законодавства та наявних у справі доказів, суд вважає, що проживання дитини з матір`ю буде відповідати її інтересам, а тому вимога позивача підлягає задоволенню в частині визначенням місця проживання малолітнього сина з нею, однак без прив`язки до адреси місця проживання.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову у вигляді визначення місця проживання дитини із матір`ю без зазначення конкретного місця проживання не відповідає з огляду на наступне.

Правовідносини, які склалися між сторонами урегульовані положеннями Конвенції про права дитини, Сімейним кодексом України, Законом України «Про охорону дитинства», Цивільним кодексом України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою ( стаття 51 Конституції України).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78).

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі "М. С. проти України" йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків.

Щодо визначення місця проживання дитини у справі, що переглядається.

Так, із матеріалів вказаної справи вбачається, що позивачка у справі ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаним позовом, просила визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції, вирішуючи цей спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову визначив місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 без зазначення конкретного місця проживання, мотивувавши це тим, що ОСОБА_1 - батько дитини, відносно якої розглядається питання щодо визначення місця проживання, в поданому ним клопотанні просив задовольнити частково позов та визначити тільки місце проживання дитини з ним за адресою квартири, і відмовити у місці проживання позивачка за цією ж адресою.

Таким чином суд першої інстанції виснував, що фактично відповідач не заперечував щодо визначення місця проживання сина з матір`ю, так як не надав жодних документів та аргументів щодо обставин, зазначених у позові. Разом із тим, суд зробив висновок, що вказаний спір був ініційований позивачкою у зв`язку з наявним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спором стосовно права користування позивачкою нерухомим майном, а саме квартирою, в якій вони мешкають, а не захистом інтересів дитини.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають сформульованим правовим позиціям Верховного Суду, які суд першої інстанції згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України повинен враховувати при ухваленні рішення суду.

Так, у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час визначення місця проживання дитини передусім увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини потрібно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У постанові від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18 (провадження № 61-15091св19) Верховний Суд зазначив, що під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 (провадження № 61-592св19) Верховний Суд виснував, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

Наведені правові висновки Верховного Суду потрібно розуміти так, що суди під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини мають керуватися принципом якнайкращих інтересів дитини, а при однаковому ставленні батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та забезпечення умов проживання дитини враховувати сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та, визначаючи місце проживання дитини із матір`ю без зазначення конкретної адреси належним чином не дав оцінки наданим сторонами у справі доказам.

Так, із матеріалів справи вбачається, що дитина сторін - ОСОБА_3 зареєстрований (а.с. 20) та протягом всього свого життя проживає в квартирі АДРЕСА_4 , яка належить його діду ОСОБА_4 , що не заперечується сторонами у справі.

Саме у вказаному житловому приміщенні для дитини створенні відповідні умови для проживання, розвитку та відпочинку дитини, що підтверджується висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 квітня 2023 року ( а.с.80-81, 85-86).

На території Солом`янського району міста Києва ОСОБА_3 відвідує середню загальноосвітню школу №221 (а.с. 21)

Із поданого відповідачем клопотання від 17 квітня 2023 року вбачається, що він не оспорює право дитини проживати в квартирі АДРЕСА_4 , однак заперечує щодо визначення місця проживання позивачки у вказаній квартирі, що підтверджує відсутність спору між батьками щодо закріпленого за дитиною права на проживання у вказаній квартирі. Зазначене свідчить про спір між батьками щодо права проживання ОСОБА_2 у вище зазначеній квартирі.

Зазначені обставини підтверджується також і рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 760/19646/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права користування квартирою, із якого вбачається наявний спір між позивачкою ОСОБА_2 та власником вказаної вище квартири щодо її прав на користування вказаною квартирою.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, та визначаючи місце проживання дитини саме із матір`ю без встановлення місця проживання, фактично поставив під сумнів право дитини користуватися квартирою АДРЕСА_4 .

Місце проживання неповнолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року в справі № 6-15цс17.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене всупереч інтересам дитини і на думку колегії суддів дане звернення позивачки до суду із вказаним позовом було спрямоване саме на закріплення права позивачки на проживання за зареєстрованим місцем проживання дитини, тобто направлене на захист інтересів матері, а не дитини.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка мала довести, що визначення місця проживання дитини разом з нею буде відповідати найкращим інтересам дитини, проте не довела таких обставин. Тож у суду відсутні підстав для задоволення позову у спосіб, який зазначила позивачка у справі.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 із матір`ю та відмови їй у заовлоенні вказаних вимог. Правових підстав для ухвалення рішення суду щодо визначення місця проживання із батьком у суду апеляційної інстанції не має, оскільки ОСОБА_1 до суду першої інстанції із вказаними вимогами не звертався та відповідних доказів на підтвердження даних вимог суду не подавав.

Крім того, ухвалюючи вказане рішення суд апеляційної інстанції враховує особливості вказаної справи, а саме той факт, що як на час звернення до суду із вказаним позовом, так і на час ухвалення рішення по суті спору позивачка у справі ОСОБА_2 , відповідач у справі ОСОБА_1 і їх спільний син ОСОБА_3 фактично проживають за однією адресою - в квартирі АДРЕСА_4 , тому правових підстав для вирішення питання про зміну місця проживання дитини із кимось із батьків на час розгляду справи не має, що свідчить про штучність вказаного позову, направленого на закріплення за позивачкою права проживання за місцем реєстрації дитини, що суперечить принципам, викладеним у ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України, яким закріплюється право проживання дитини за місцем проживання батьків, а не навпаки.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 29 ЦК України, ст. 157, 160, 161 СК України ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 травня 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв