КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 361/961/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6068/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретарів судового засідання - Гаврюшенко К.О., Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Петришин Н.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 03 вересня 2017 року ОСОБА_1 взяв у неї в борг 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути у термін до 05 жовтня 2017 року, на підтвердження чого власноруч написав розписку. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, борг у визначені терміни позивачу не повернув, уникає зустрічі із останньою. За таких обставин ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на свою користь суму боргу еквівалентну 30 000 доларів США, що на момент подання позову за офіційним курсом НБУ становило 813 720,69 грн. та судові витрати, понесені позивачем при подачі позову (т. 1 а.с. 1-2).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2018 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 03 вересня 2017 року у розмірі 849 600,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 900,00 грн. (т. 1 а.с. 69-70).

Не погодившись з рішенням районного суду, 28 січня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кубрак О.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 84-130).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідач заперечує факт отримання від ОСОБА_2 грошових коштів згідно розписки від 03 вересня 2017 року в сумі 30 000 доларів США, а також сам факт складання ним долученої до матеріалів справи розписки. Звертав увагу на те, що у позивача складне матеріальне становище, оскільки, як вона сама вказувала у позові, у неї на утриманні перебуває малолітня дитина, з чоловіком вона розлучилася, її дохід становив в середньому 2000-3000 грн. на місяць, крім того, вона має непогашені грошові зобов`язання перед банківською установою за кредитним договором. Вважає, що не можна брати до уваги наданий позивачем договір іпотеки від 22 серпня 2017 року, згідно якого позивач передала в іпотеку ОСОБА_3 у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики квартиру АДРЕСА_1 , оскільки позивач отримала за договором позики 22 000 доларів США, а відповідачу нібито передала 30 000 доларів США. Тобто за вказаних обставин ОСОБА_2 не могла надати в позику грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, а інших доказів на підтвердження походження грошових коштів позивач не надала. Крім того, відсутні належні докази виникнення зобов`язання щодо повернення грошових коштів за долученими до матеріалів справи документами, які не посвідчені належним чином.

Посилався на те, що зміст розписки є суперечливим, оскільки в ній не зазначеного того, що ОСОБА_2 передавала якісь кошти в борг та самого порядку повернення, також не зрозуміло, що саме мала повернути особа до 05 жовтня 2017 року.

У зв`язку з тим, що відповідач не отримував у борг кошти згідно розписки від 03 вересня 2017 року в сумі 30 000 доларів США та розписку не складав, просив призначити у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Кубрак О.О. підтримали скаргу та просили її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, у призначені апеляційним судом судові засідання 23 березня 2023 року, 13 квітня 2023 року, 18 травня 2023 року, 15 червня 2023 року, 13 липня 2023 року і 09 листопада 2023 року до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси та офіційним оголошенням на веб-сайті Судової влади України, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення позивачки ОСОБА_2 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. 30 жовтня 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кубрак О.О. подав клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, пославшись на зайнятість в інших справах (т. 1 а.с. 149, 154-168, 175-181, 211-219, 223-227, 233-246 т. 2 а.с. 6-11, 37-47, 51-54).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконав, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за позикою.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно даних розписки від 03 вересня 2017 року ОСОБА_1 взяв у борг у громадянки ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 30 000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 05 жовтня 2017 року. Оригінал вказаної розписки від 03 вересня 2017 року міститься у матеріалах справи (т. 1 а.с. 53).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк.

Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У суді апеляційної інстанції за клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката Кубрак О.О., ухвалою Київського апеляційного суду від 13 липня 2023 року була призначена судова почеркознавча експертиза, оскільки відповідач ОСОБА_1 заперечував факт отримання від ОСОБА_2 грошових коштів згідно розписки від 03 вересня 2017 року в сумі 30 000 доларів США, а також сам факт складання ним долученої до матеріалів справи розписки. Провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи (т. 2 а.с. 8-11).

16 жовтня 2023 року до апеляційного суду надійшов висновок судового експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 27 вересня 2023 року № СЕ-19/111-23/37587-ПЧ, за яким, рукописний текст розписки від 03 вересня 2017 року про отримання в борг грошей в сумі 30 000 доларів США, що міститься в матеріалах справи (а.с. 53) - виконаний ОСОБА_1 . Ознак виконання рукописного тексту у розписці навмисно зміненим почерком - не виявлено. Підпис на розписці від 03 вересня 2017 року про отримання в борг грошей в сумі 30 000 доларів США, що міститься в матеріалах справи (а.с. 53) - виконаний ОСОБА_1 . Ознак виконання підпису у розписці навмисно зміненим почерком - не виявлено (т. 2 а.с. 24-36).

27 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кубрак О.О. ознайомився з матеріалами справи про що свідчить розписка (т. 2 а.с. 48-50).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми, яка не повернута позичальником.

Зважаючи на вищенаведені вимоги законодавства та обставини справи, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта про безгрошовість позики, оскільки ці доводи спростовуються змістом розписки, яка є підтвердженням факту отримання грошей.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02 вересня 2020 року (справа № 569/24347/18), від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц).

Так, згідно умов договору позики від 03 вересня 2017 року ОСОБА_1 взяв у борг у громадянки ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 30 000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 05 жовтня 2017 року (а.с. 53).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач просила стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у національній валюті, використовуючи курс валют станом на день складання позовної заяви 14 лютого 2018 року, в гривні, а саме - 813 720,69 грн.

Строк повернення позики за розпискою закінчився 05 жовтня 2017 року, а відповідач ОСОБА_1 свого зобов`язання за договором позики не виконав і не повернув позивачці борг, позивачка просила стягнути суми заборгованості в гривні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлена позивачкою сума заборгованості за позикою - 813 720,69 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 .

Поряд з цим апелянт ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилався на порушення норм процесуального права, зокрема, несповіщення районним судом про час та місце розгляду справи. За наявними у справі доказами, повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти «за закінченням терміну зберігання», що відповідно до норм ЦПК України не може бути визнано належним доказом сповіщення відповідача по справі (т. 1 а.с. 43, 73).

Відповідно до пункту 3 частини 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги частково, скасування оскаржуваного рішення районного суду та ухвалення нового судового рішення по суті заявленого позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з меж заявлених позовних вимог а саме, що в позовній заяві позивач просила стягнути на свою користь із відповідача визначену нею суму заборгованості за позикою - 813 720, 69 грн. Про стягнення заборгованості у валюті позики та (або) в гривневому еквіваленті за курсом НБ України на час ухвалення судом рішення в позовній заяві, позивач в суді першої інстанції не заявляла (т. 1 а.с. 1-2).

На підставі ст. 141 ЦПК України мають бути розподілені судові витрати пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

За розгляд справи судом першої інстанції підлягав сплаті судовий збір в розмірі 8137,20 грн. (1% від суми та пропорційно задоволеного позову).

Позивачкою сплачений судовий збір за розгляд справи районним судом - 2252,40 грн., що підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 25, 35-37).

Враховуючи вищевказане, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 2252,40 грн. та на користь держави 5 884,80 грн. (8137,20 грн. - 2252,40 грн.) судового збору за розгляд справи районним судом.

Тому, за розгляд справи апеляційним судом, пропорційно до задоволених апеляційним судом позовних вимог, підлягав сплаті судовий збір в розмірі 12 205,80 грн. (8137,20 грн. х 150%), а апелянтом сплачено 12744 грн. судового збору, переплата складає 538,20 грн. (12744 грн. - 12205,80 грн.), що підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 120, 139-145).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин апелянт не позбавлений права подати заяву про повернення суми надмірно сплаченого судового збору.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому апеляційним судом відхилені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2018 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) - 813 720 (вісімсот тринадцять тисяч сімсот двадцять) гривень 69 коп. за договором позики та 2252 гривень 40 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь держави - 5 884 грн. 80 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 09 листопада 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова