Справа №488/2838/23
Провадження № 22-ц/812/1214/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2023 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Чернявською Я.А., дата складання повного тексту не зазначена, за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів,

В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що з ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з 2002 року, який рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2017 року розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебували та перебувають на її приманні.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2017 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі 1200 грн. щомісячно починаючи з 04 травня 2017 року, розмір яких в подальшому змінено за рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2018 року, згідно якого з дня набрання цим рішенням законної сили відповідач щомісячно повинен сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частин своїх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Посилається на те, що з самого початку виникнення у відповідача обов`язку по сплаті аліментів на утримання він свій обов`язок виконував несвоєчасно та не в повному обсязі, а з травня 2020 року взагалі припинив сплачувати їй будь-які кошти па утримання дітей.

Згідно виданим державним виконавцем розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 12 липня 2023 року відповідач має загальну заборгованість по сплаті аліментів станом на 30 червня 2023 року в сумі 157566 грн. 74 коп.

Стверджує, що на протязі тривалого часу фактично сама утримувала дітей, оскільки відповідач ухилявся від сплати аліментів на їх утримання.

Вказує, що загальний розмір неустойки (пені) внаслідок несплати аліментів станом на 01 серпня 2023 року становить 1121981 грн.39 коп.

Посилаючи на викладене та вимоги частини 1 статті 196 СК України якою обмежено максимальний розмір неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів, просила стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) в розмірі 157566 грн. 74 коп.

28 вересня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову та просила накласти арешт на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101, яка належить ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, до набрання законної сили рішення у даній справі.

Мотивуючи заяву вказувала, що згідно з розрахунком заборгованості по аліментам, який сформовано виконавцем 12 липня 2023 року сума боргу станом на 30 червня 2023 року становила 157566,74 грн. Крім цього, державний виконавець прийняв постанову про накладення штрафу у розмірі 80581 грн.12 коп. на боржника у зв`язку з невиконанням рішення суду.

Зазначає, що на цей момент згідно з інформацією, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідач є власником 1/2 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Власність набута на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2019 року№ 488/3953/17.

Згідно довідки про оціночну вартість 1/2 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 на цей час становить 367 306 грн.65 коп. При цьому загальна сума боргу відповідача перед позивачем, у разі задоволення позовної заяви про стягнення пені становитиме 395 714 грн.60коп., що співвідноситься з вартістю майна, за рахунок якого боржник зможе виконати свої зобов`язання.

Стверджує, що це єдине майно, за рахунок якого буде можливе виконання рішення суду у даній справі, зокрема, враховуючи і наявну заборгованість по аліментам у розмірі 157566,74 грн., штраф.

У свою чергу, вона володіє інформацією, що боржник має намір розпорядитись своєю часткою будинку, про що він сам заявив, в будинок приходять потенційні покупці для огляду.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2023 року у задоволенні заяви відмовлено.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником не надано до суду жодного доказу щодо намірів відповідача продати вказану частку житлового будинку, яка зареєстрована на нього на праві спільної часткової власності, тому суд не приймає до уваги посилання заявника на можливі припущення відчуження вказаного майна. Відповідач, як власник частки будинку має право користуватися ним на свій розсуд, тож арешт 1/2 частини вказаного будинку порушить його цивільні права, як власника.

Крім того, суд вважав за належне звернути увагу заявника на те, що виконавчий документ про стягнення з відповідача аліментів перебуває на примусовому виконанні у державній виконавчій службі.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України Про виконавче провадження виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, зокрема накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей тощо.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заява не достатньо обґрунтована, підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду не вбачаються, відтак заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що не погоджується з ухвалою суду першої інстанції, вважає її необґрунтованою та такою, що суперечить нормам чинного законодавства та правам, інтересам дітей, інтереси яких в даному випадку порушені.

Так, на її думку, суд при постановлені оскаржуваної ухвали врахував майнові інтереси відповідача, захистив його право власності, але при цьому не врахував інтересів і прав дітей на батьківське матеріальне забезпечення, не врахував наявність у батька, як і у матері, згідно сімейного законодавства України обов`язку матеріально забезпечувати своїх дітей.

Відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками уже тривалий час і наразі робить все можливе, щоб і надалі уникати цього зобов`язання всіма можливими способами, при цьому суд, маючи процесуальну можливість попередити нехтування відповідачем виконанням рішення суду, не здійснює цього, що може потягнути за собою порушення прав дітей.

Посилаючи на наведене, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

У відзиві відповідачі просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, як така, що є необґрунтованою, залишивши без змін ухвалу суду першої інстанції. Більш того вказав, що станом на 23 жовтня 2023 року заборгованість сплачена у повному обсязі.

У судове засідання сторони не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлені належним чином: позивач на електронну адресу, зазначену нею у позовній заяві, відповідач відповідно до вимог до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України. Неявка сторін за вказаних обставин в силу частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Колегією суддів задоволення клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи розрахунку заборгованості та копії квитанції про сплату заборгованості на суму 3595 грн.50 коп., оскільки питання щодо забезпечення позову вирішувалося за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статті 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень стаття 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

За положеннями статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява є необґрунтованою в частині існування загрози невиконання та утруднення виконання заявником можливого рішення суду про задоволення позову. Заявником не надано до суду жодного доказу щодо намірів відповідача продати вказану частку житлового будинку, яка зареєстрована на нього на праві спільної часткової власності, тому суд не приймає до уваги посилання заявника на можливі припущення відчуження вказаного майна. Відповідач, як власник частки будинку має право користуватися ним на свій розсуд, тож арешт 1/2 частини вказаного будинку порушить його цивільні права, як власника.

Більш того, суд першої інстанції вважав за належне звернути увагу на те, що виконавчий документ про стягнення з відповідача аліментів перебуває на примусовому виконанні у державній виконавчій службі і відповідно до статті 18 Закону України « Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусова виконання рішення, зокрема накладати арешт на майно боржника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову з огляду на таке.

Як встановлено матеріалами справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені (неустойки) у зв`язку з несплатою аліментів у сумі 157 566 грн.74 коп.

У провадженні Корабельного відділу ДВС у місті Миколаєві перебуває виконавче провадження №54459277 з примусового виконання виконавчого листа №2/488/1241/17 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей сина ОСОБА_4 , 2003 року народження та доньки ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) до досягнення ними повноліття.

Відповідно до наданого до суду розрахунку державного виконавця Корабельного відділу ДВС у місті Миколаєві від 12 липня 2023 року №24049/20.13-37/4,заборгованість по аліментам ОСОБА_3 станом на 30 червня 2023 року становить 157 566 грн.74 коп.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачеві на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2019 року (справа № 488/3953/17) належить 1/2 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця від 11 серпня 2023 року у вказаному виконавчому провадженні, за невиконання ОСОБА_3 виконавчого документу та заборгованості зі сплати аліментів, що перевищує суму платежів за три роки накладено штраф у розмірі 80 581 грн.12 коп. (а.с.42).

Згідно з довідкою про оціночну вартість 1/2 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 на цей час становить 367 306,65 грн.

Відповідно до преамбули Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду( частини 1,2 статті 149 ЦПК України).

Згідно вимог статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до роз`яснень викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

В той же час, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , позивач зазначала, що загальна сума боргу з врахуванням розміру заборгованості та пені становить 395714 грн.60 коп., а відтак співвідноситься із вартість майна належного відповідачеві. Також відповідач має намір розпорядитись своєю часткою будинку, про що він сам заявив, в будинок приходять потенційні покупці для огляду, боржник користується послугами ріелтора, він має можливості для продажу нерухомості, що унеможливить виконання рішення суду у разі його задоволення, оскільки ні в добровільному порядку, ні примусово відповідач не сплачує аліменти.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 2 статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина 4 стаття 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Однак, доказів, що відповідач вживає дії щодо відчуження наведеного вище майна, з метою ухилення від виконання рішення суду, позивачем не надано. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Також, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що посилання позивачки на загальну суму боргу відповідача, яка у разі задоволення позовної заяви про стягнення пені, становитиме 395 714 грн.60 коп., що співвідноситься з вартістю майна, за рахунок якого боржник зможе виконати свої зобов`язання не ґрунтується на вимогах закону, оскільки у даній справі позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивачки пені у розмірі 157566 грн. 74 коп.

Крім того, колегія суддів не вважає належним та допустимим доказом вартості частки житлового будинку довідку про оцінку вартості об`єкта нерухомості сформовану відповідно до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого Фондом Державного майна України наказ від 17 травня 2018 року № 658, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 2018 року за №677/32129, оскільки цей Порядок визначає механізм ведення Фондом державного майна України (далі - Фонд) Єдиної бази даних звітів про оцінку, формування електронних довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості та реєстрації звітів про оцінку майна, складених суб`єктами оціночної діяльності (оцінювачами) для цілей обчислення доходу платника податку - фізичної особи від продажу (обміну) нерухомого майна, а також доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок майна (крім випадків успадкування та/або отримання у дарунок майна, вартість якого оподатковується за нульовою ставкою), доходу, отриманого за іншими правочинами, за якими здійснюється перехід права власності на нерухомість, дохід за якими підлягає оподаткуванню у випадках, передбачених Податковим кодексом України. Для вирішення питання про накладення арешту слід виходити із ринкової вартості нерухомого майна.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції були додержані норми процесуального права та правильно застосовані норми матеріального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 02 листопада 2023 року.