ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 630/438/23
Номер провадження 22-ц/818/1864/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді (судді-доповідача) - Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Супрун Я.С.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Семоненко Н.Г.,

відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_2 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 липня 2023 року в складі судді Малихіна О.О., у справі № 630/438/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення,

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Позов мотивований тим, що з 1974 року вона проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку своєї матері ОСОБА_3 за якою вона доглядала на протязі багатьох років разом зі своїм чоловіком. Так як її мати дуже хворіла, вона, ОСОБА_4 , спільно з чоловіком утримувала житловий будинок, проводила капітальний і поточний ремонти, оплачувала комунальні послуги.

10 жовтня 2018 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, а вже ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після цього її донька ОСОБА_2 почала виганяти позивачку з будинку, бо відносини між ними були доволі складними. Це призвело до того, що ОСОБА_2 не дозволяє їй заходити у будинок, а усі спроби закінчуються тим, що донька виштовхує її на вулицю і влаштовує сварку. Позивачка не може залишитися в будинку і користуватися належними їй речами і меблями, які залишились в будинку. У зв`язку з чим була вимушена останнім часом проживати у знайомих і друзів. Востаннє вона намагалася зайти до житлового будинку 19 квітня 2023 року. Але варто було увійти всередину, як донька грубо виштовхала її з будинку з лайкою і погрозами. З цього приводу вона звернулась в поліцію з відповідною заявою.

Посилаючись на вказане, позивачка просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 .

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 06 липня 2023 року позов задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом вселення ОСОБА_1 в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловий будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 вселилася у спірний житловий будинок як член сім`ї власника ОСОБА_3 . Перехід права власності на спірне житлове приміщення не вплинуло на право ОСОБА_1 користуватися нерухомим майном, яке новий власник ОСОБА_2 у встановленому законом порядку до теперішнього часу не оспорила. Відповідачкою також не надано докази того, що ОСОБА_1 самоправно вселилася до житлового будинку після 10 жовтня 2018 року, коли право власності на житловий будинок перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 . Відповідачка безпідставно позбавила позивачку права проживання у житловому приміщенні та перешкоджає їй у доступі до житлового будинку для проживання.

15 серпня 2023 року та 21 серпня 2023 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та доповнену апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга з урахуванням доповнень мотивована тим, що вона є власником спірного будинку з 2018 року на підставі договору довічного утримання, що підтверджується інформаційною довідкою від 05 червня 2023 року. Зазначає, що в квітні 2019 року позивачка самостійно виїхала з будинку разом зі своїми речами, які вона почала вивозити ще у 2018 році, у зв`язку з чим не було необхідності оскаржувати її проживання у спірному будинку. Вважає, що вона як одноособовий та повноправний власник житлового будинку має право самостійно вирішувати питання користування ним. Позивачка спільним побутом з нею не пов`язана, умови проживання з нею не погоджує, вчиняє сварки на ґрунті неприхованої неприязні до неї, тому право ОСОБА_1 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі статті 391, часті 4 статті 406 ЦК України. Вказала, що позивачка не є членом її сім`ї оскільки вони не пов`язані спільним побутом, не мають взаємні права та обов`язки, не ведуть спільне господарство тощо. Втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на чуже приміщення. 11 травня 2023 року ОСОБА_1 , як особа яка не має належних правових підстав для проживання, була знята з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

15 вересня 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Крім того, зазначила, що вона не одноразово зверталась до Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області із заявами в яких зазначено, що відповідачкою вчиняються систематичні дії з метою вигнати її з будинку.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Семоненко Н.Г., які проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Матеріали справи свідчать, ОСОБА_1 згідно із відміткою в її національному паспорті громадянина України НОМЕР_1 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з травня 1977 року (а.с. 6).

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області, серія НОМЕР_2 (а.с. 8).

ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору довічного утримання, серія та номер 755, виданого 10 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Омельницькою Н.В, що підтверджуються інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 червня 2023 року № 334643924 (а.с. 46).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 334643758 від 05 червня 2023 року за ОСОБА_1 відсутні відомості щодо права власності на нерухоме майно (а.с. 45).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 06 червня 2023 року № 2023/004239872, 11 квітня 2023 року ОСОБА_1 знято з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 51).

ОСОБА_1 23 квітня 2019 року зверталась до Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення ОСОБА_2 по відношенню до неї кримінального правопорушення. В заяві ОСОБА_1 вказувала, що після смерті її матері донька ОСОБА_2 вчиняє відносно неї систематичні дії з метою вигнати з будинку (а.с. 15-17).

Люботинським ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області 14 травня 2019 року було зареєстроване кримінальне провадження № 0000376 за попередньою правовою кваліфікацією за статтею 126-1 КК України «Домашнє насильство», що підтверджується витягом з ЄРДР від 19 травня 2019 року. У витязі вказано, що до органу досудового розслідування надійшла ухвала Люботинського міського суду Харківської області від 11 травня 2019 року про зобов`язання внести до ЄРДР відомості щодо спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень її донькою ОСОБА_2 (а.с. 14).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини 2 статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині 1 статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набула право користування спірним житловим приміщенням згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном.

У свою чергу, відповідачка набуваючи охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, була обізнана про інших зареєстрованих осіб у спірному будинку.

Зняття ОСОБА_1 з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 відбулося за ініціативою відповідачки, що о підтверджується останньою.

Матеріали справи не містять належних доказів наявності у позивачки іншого житла.

У справі встановлено, що після смерті попереднього власника будинку між сторонами склалися неприязні стосунки, ОСОБА_2 чинить позивачці перешкоди в користуванні спірним будинком, що підтверджується зверненням ОСОБА_1 до Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області та Відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області із відповідними заявами.

Встановивши, що ОСОБА_1 як член сім`ї колишнього власника житла набула право користування домоволодінням, врахувавши відсутність у позивачки іншого житла, суд першої інстанції дотримуючись балансу між захистом права власності і права особи на житло, на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши наведені вище положення закону, дійшов правильного висновку про задоволення позову, так як позивачка вселилася у будинок та набула право користування ним на законних підставах як член сім`ї попереднього власника житла, проте відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні цим будинком. Крім того, у разі позбавлення позивачки права користування житлом, вона стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на чуже приміщення, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки ОСОБА_1 набула права користування житловим приміщенням на законних підставах, а припинення сімейних правовідносин саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина