Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 357/12366/18
Номер провадження 22-ц/824/14068/2023
Головуючий у суді першої інстанції О.І. Орєхов
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
13 листопада 2023 року місто Київ

Справа №357/12366/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Пасічник К.В.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2023 року, постановлену у складі судді Орєхова О.І., в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області,

в с т а н о в и в :

В червні 2023 року адвокат Грішин О.В., який діє в інтересах позивача у справі ОСОБА_1 , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про перегляд судового рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2019 у справі № 357/12366/18 за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування заяви зазначив, що на розгляді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги позивач зазначив, що перебував з відповідачем у шлюбі з 28лютого 1996 року. 18.08.2012 позивач та відповідач за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому стороною договору купівлі-продажу була зазначена відповідач, а невід`ємною частиною договору купівлі-продажі була нотаріальна заява позивача на укладання ОСОБА_2 договору та в заяві було зазначено, що квартира купується за спільні кошти та стає спільним майном.

Відповідач заперечувала проти позову зазначила, що спірна квартира була придбана нею хоча і в період шлюбу, але за власні кошти отримані нею від продажу власної квартири, а тому ця квартира є її особистою власнісю.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2019 ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. Судом було встановлено, що квартира була придбана за кошти ОСОБА_2 , які вона отримала від продажу квартири яка належала їй на праві особистої власності. Постановою Київського апеляційного суду від 15.10.2019 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Представник ОСОБА_1 зазначив у заяві про пергляд рішення суду за нововиявленими обставинами, що у вересні 2014 року ОСОБА_2 подала позовну заяву до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, справа номер 357/12636/14-ц. Одночасно, до ОСОБА_1 було подано позовна заява про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , справа № 357/12637/14-ц.

Тобто, предметом позову по справі № 357/12637/14-ц була безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача - втрата права користування жилим приміщенням з метою зняття ОСОБА_1 з реєстрації, а предметом спору щодо спільного сумісного майна було правовласності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Інших вимог позовна заява не містила.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2014 року № 357/12637/14-ц ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою: АДРЕСА_3 та стягнуто судовий збір. Вказаним судовим рішенням встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року по справі № 357/12637/14-ц заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2014 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 в позові.

В постанові Київський апеляційний взяв до уваги, що порушуючи питання про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування придбаною за договором купівлі-продажу від 18.08.2012 квартири, позивачка вказувала, що вказану квартиру вона придбала за власні кошти.Зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2012 убачається, що ОСОБА_2 , укладаючи вказаний договір, діяла за згодою чоловіка ОСОБА_1 , згідно заяви від 18.08.2012 посвідченої Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області.В той же час, доказів, що вказане майно є її особистою власністю із підстав, визначених ч.1 ст. 57 СК України, позивачкою ( ОСОБА_2 ) суду надано не було.Окрім того, позивачкою ( ОСОБА_2 ) не надано також доказів того, що вона оспорювала право спільної сумісної власності відповідача на спірну квартиру, яка була придбана подружжям в період шлюбу.Із долученої відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення копії заяви від 18.08.2012 про надання згоди на укладення його дружиною договору купівлі-продажу убачається, що гроші, які витрачаються на придбання квартири: АДРЕСА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається за час шлюбу. Договір купівлі-продажу складається його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і які є вигідним для них, укладення цього договору відповідає їхньому волевиявленню.За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була придбана подружжям в період шлюбу, а тому, в силу вимог ч. 2 ст. 60 СК України, є спільним сумісним майном подружжя.Будь-яких доказів на підтвердження того факту, що сторони, розірвавши шлюб у 2014 році, укладали будь-які угоди щодо поділу спільно набутого майна та/або проводили поділ спільного майна подружжя у судовому порядку в матеріалах справи немає.Оскільки між подружжям не укладалося угод щодо визначення частин на вказане майно, виходячи із вкладень, положень ч. 1 ст. 70 СК України, частки майна (квартири) дружини та чоловіка є рівними.Суд першої інстанції належним чином не дослідив зміст договору купівлі-продажу, який укладався позивачкою в період шлюбу за згодою чоловіка, не звернув увагу на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження наявності у позивачки права особистої приватної власності на спірну квартиру, а тому помилково вважав, що вказана квартира належить позивачці на праві приватної власності».

Отже, станом на цей час є два судових рішення (справа № 357/12637/14-ц) яким встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 була придбана подружжям в період шлюбу, а тому, в силу вимог ч. 2 ст. 60 СК України, є спільним сумісним майном подружжя та справа № 357/12366/18, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна квартира за адресою: АДРЕСА_3 відмовлено і які суперечать один одному.

Заявник вважає, що для справи має значення те, що 22.10.2018 позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

На час звернення з цим позовом до суду позивач не знав, що він відповідно до заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2014 року № 357/12637/14-ц був визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_3 та що вказаним судовим рішення встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Тобто, станом на час подачі зазначеного позову (позивач ОСОБА_1 ) відповідачу ( ОСОБА_2 ) вже було відомо, що є відповідне рішення на підставі якого за нею ( ОСОБА_2 ) визнано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Заявник у заяві про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами просив суд скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2019 ухвалене по справі № 357/12366/18, яке було залишено в силі Київським апеляційним судом та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, оскільки такі обставини було встановлено постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 02.06.2022.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2019 у справі № 357/12366/18 за нововиявленими обставинами відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року у справі № 357/12366/18 та прийняти нове судове рішення про задоволення позову. При цьому, посилається на порушення судом норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є необґрунтованою, а наведені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги обставини, що встановлені постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року по справі № 357/12637/14-ц, якою заочне рішення Білоцерківського міськрайоного суду Київської області від 03.12.2014 було скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові. Відмовляючи у позові Київський апеляційний суд у своїй постанові від 02.06.2022 дійшов висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була придбана подружжям в період шлюбу, а тому в силу вимог ч. 2 ст. 60 СК України, є спільним сумісним майном подружжя. Окрім того, зазначено, що суд не взяв до уваги зміст договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2012 відповідно до якого вбачається, що нотаріальна заява ОСОБА_1 є невід`ємною частиною цього договору. Про це свідчить текст договору. Тобто до тексту договору у покупця (відповідача) не було зауважень, і це свідчить про розуміння покупця (відповідача), що куплена квартира є спільною сумісною власністю. Протилежний висновок передбачав, що у разі купівлі квартири відповідачем лише за власні кошти то згоди позивача не потрібно. Отже втрачався сенс заяви про згоду на купівлю квартири. Відповідач не заперечувала проти тексту договору, усвідомлюючи, що квартира придбана за гроші які є спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, подав суду заяву, просить розгляд апеляційної скарги проводити без його участі та участі його представника адвоката Грішина О.В, доводи викладені в апеляційній скарзі підстримує.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся осіб, з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Так, відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що обставини на які посилається заявник у своїй заяві, як нововиявлені, що на його думку є підставою для скасування судового рішення від 22.05.2019, судом не взяті до уваги, оскільки в основу вказаного судового рішення, судом були покладені в тому числі, інші обставини, які були встановлені та досліджені під час розгляду справи та не спростовані.

За таких обставин, суд вважав, що відсутні правові підстави для задоволення заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення від 22.05.2019 та його скасування з ухваленням нового рішення, оскільки обставини на які посилається заявник не є як нововиявлені обставини, не є нововиявленими обставинами, які можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі, встановлені вищевказаним судовим рішенням.

З таким висновкомпогоджується і суд апеляційфноїінстанції.

Відповідно до ч. 1, п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи: скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Для визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частини четверта, п`ята статті 423 ЦПК України).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу resjudicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Таким чином перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок (що є прерогативою судів апеляційної та касаційної інстанції), а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Судом встановлено,що в жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільноїсумісної власності на об`єкт нерухомого майна ( а. с. 3-5 ).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна було відмовлено ( а. с. 82-87 ).

Постановою Київського апеляційного судувід 15 жовтня 2019 рокуапеляційнускаргуОСОБА_1 залишенобеззадоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного судуКиївськоїобластівід 22 травня 2019 року залишено без змін (а.с. 122-127).

Рішення Білоцерківського міськрайонного судуКиївської області від 22 травня 2019 р. у справі № 357/12366/18, провадження № 2/357/1016/19 набрало законної сили 15 жовтня 2019 року.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначив, що суд при постановленні оскаржуваної ухвали не взяв до уваги, що у справі є нововиявленні обставини, які мають істотне значення, що судом не були встановлені при винесенні судового рішення у справі № 357/12366/18, а саме, що підставою для винесення судового рішення стало заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2014 року у справі № 357/12637/14-ц, яким було встановлено, що квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , яке було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року.

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що зазначена апелянтом обставина за своєю природою не може бути віднесена до ново виявлених та звертає увагу на таке.

Так, рішенням суду від 22.05.2019 встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 була придбана відповідачкою за особисті кошти отримані від продажу квартири, яка належала ОСОБА_2 до шлюбу з позивачем на підставі приватної власності. Судом було встановлено, що і договір купівлі- продажу спірної квартири і договір купівлі - продажу особистої квартири ОСОБА_2 було оформлено ОСОБА_2 в один день і у одного нотаріуса. Відповідно до змісту договорів купівлі-продажу квартир грошові кошти, які отримала ОСОБА_2 від продажу власної квартири дозволяли їй придбати за них спірну квартиру, саме тому суд визнав спірну квартиру особистою власністю ОСОБА_2 не дивлячись на те, що вона була придбана під час шлюбу сторін і ОСОБА_1 надавав свою згоду на її придбання. При прийнятті Київським апеляційним судом постанови від 02.06.2022 у справі про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою, суду апеляційної інстанції не було відомо про наявність судових рішень від22.05.2019 та від 15.10.2019 рокупро відмову ОСОБА_1 у визнанні спірної квартирі спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 участі у розгляді справи не брала, а ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на заочне рішення від 03.12.2014 року не зазначив про наявність судових рішень від 22.05.2019 та від 15.10.2019 про відмову йому у визнанні спірної квартирі спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, зазначене спростовує доводи апелянта, що в основу судового рішення від 22.05.2019 було покладено заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.12.2014, яке в подальшому було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 02.06.2022.

Окрім того, не заслуговують на увагу доводи апелянта стосовно того, що ним надавалася згода на придбання спірної квартири, а тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки така згода є обов`язковою одного з подружжя, якщо особи перебувають в шлюбі. В даному випадку має значення за які кошти придбано нерухоме майно, за особисті кошти одного з подружжя або за спільні кошти подружжя.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Отже, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що ним не доведено передбачених ст. 423 ЦПК України підстав для перегляду рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для перегляду рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2019 за ново виявленими обставинами.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу, залишити без змін.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати заявникапо сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна