Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/2478/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 листопада 2023 року м. Сарни
Сарненський районний суд Рівненської області одноособово суддя Довгий І.І.,
за участю секретаря судового засідання Мигаль Н.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору відчуження автомобіля недійсним, про поділ спільного майна подружжя, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 250,2 м. кв (з яких житлова 175,5м.кв.), який зареєстрований за ОСОБА_2 ; провести поділ спільного майна подружжя і виділити йому в особисту приватну власність 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 250,2 м. кв. (з яких житлова 175,5м.кв.) та припинити право спільної сумісної власності з відповідачем на зазначений будинок; визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль TOYOTA Land Cruiser Prado білого кольору, 2013 року випуску, VIN № НОМЕР_1 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був зареєстрований за ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відчуження автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado білого кольору, 2013 року випуску, VIN № НОМЕР_1 , який після реєстрації має державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; скасувати державну реєстрацію автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado білого кольору, 2013 року випуску, VIN № НОМЕР_1 , який після реєстрації має державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; провести поділ спільного майна подружжя і виділити йому особисту приватну власність 1/2 частину автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado білого кольору, 2013 року випуску, VIN № НОМЕР_1 та припинити право спільної сумісної власності з відповідачем на зазначений транспортний засіб та стягнути понесені судові витрати.
Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 05.12.1985 року по 05.09.2020 року в якому народилося троє дітей. За час шлюбу сторонами було побудовано житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 250,2 м. кв (з яких житлова 175,5м.кв.), вартість 1056197 грн, який зареєстрований за ОСОБА_2 . На будівництво вказаного будинку використовувались кошти з сімейного бюджету.
Крім того, в шлюбі було придбано автомобіль TOYOTA Land Cruiser Prado білого кольору, 2013 року випуску, VIN № НОМЕР_1 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був зареєстрований за ОСОБА_2 .
Після розірвання шлюбу позивач користувався автомобілем, так як ОСОБА_2 проживала більше трьох років за кордоном.
04.06.2023 року ОСОБА_2 забрала автомобіль, а 13.06.2023 року відчужила його ОСОБА_3 , після реєстрації яким було одержано номерний знак НОМЕР_3 , без згоди позивача.
Ринкова вартість аналогічного автомобіля на вторинному ринку становить 1214500 грн.
Вирішувати добровільно питання поділу майна ОСОБА_2 не бажає, в зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.
Позивач в судове засідання не з`явився, його представник подав клопотання, яким підтримав позовні вимоги та просив слухати справу у відсутність сторони позивача.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце судового засідання були належним чином повідомлені у відповідності до ст. 128-130 ЦПК України, про причини неявки від відповідачів повідомлення не надійшло.
Суд вважає, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України у відсутності відповідачів, які не з`явився в судове засідання.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи не здійснювалось.
Дослідивши представлені письмові докази в справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що з 05.12.1985 року по 05.09.2020 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відмітками в паспортах сторін та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 .
За час сумісного проживання у шлюбі сторони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 250,2 м. кв. (з яких житлова 175,5м.кв.) загальна вартість якого становить 1056197 грн, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вказаний будинок було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_2 31.03.2011 року.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 встановлено, що 02.11.2015 року автомобіль TOYOTA Land Cruiser 150 білого кольору, 2013 року випуску, VIN № НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , згідно особливої відмітки ОСОБА_1 має право користуватися автомобілем.
На адвокатський запит від 19.06.2023 ТЦС МВС №5643 надало відповідь про те, що згідно інформації наявної в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, 13.06.2023 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №5641/2023/3875430 від 13.06.2023, транспортний засіб марки TOYOTA Land Cruiser 150, 2013 року випуску, об`єм двигуна 2982 перереєстровано за ОСОБА_3 .
Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Установивши, що спірний будинок був побудований під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, тому вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Також, частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Що стосується позовної вимоги про визнання спільною сумісною влаіснітю автомобіля та визнання недійсним договору відчуження автомобіля, суд дійшов наступного висновку.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Судом встановлено, що позивач просить суд визнати недійсним договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відчуження автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado білого кольору, 2013 року випуску, VIN № НОМЕР_1 , який після реєстрації має державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та скасувати державну реєстрацію автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado білого кольору, 2013 року випуску, VIN № НОМЕР_1 , який після реєстрації має державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , однак матеріали справи не містять примірника такого договору, а тому суд позбавлений можливості надати йому правову оцінку. Відповідно, суд не має достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Щодо вимог про визнання права власності в спільному майні подружжя на частку автомобіля та припинення права власності в спільному майні подружжя на частку автомобіля.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.ч. 1, 4 ст. 65 СК України).
Судом встановлено, що перебуваючи у шлюбі, сторони придбали спірний автомобіль, аналіз матеріалів справи свідчить, що він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки сторонами у справі презумпцію спільності такого майна подружжя спростовано не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Враховуючи встановлені обставини у даній конкретній справі позовна вимога про визнання права власності в спільному майні подружжя на частку автомобіля та припинення права власності в спільному майні подружжя на частку автомобіля не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, в т.ч. з огляду на те, що наразі спірний автомобіль перебуває у власності іншої особи.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.10.2022 у справі № 496/2083/19 (провадження № 61-6901св22).
У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.03.2023 у справі № 481/635/20 (провадження № 61-949св22)).
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 27/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, тобто виходячи з дійсної ринкової вартості транспортного засобу, а не договірної (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 545/2396/20 (провадження № 61-4894св22)).
Таким чином, позивач обрав не вірний спосіб захисту своїх прав на спірний автомобіль, а оскільки вимогу про стягнення половини вартості автомобіля він не заявляв, позов в цій частині не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 263 265, 280,288 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 (зареєстрованого по АДРЕСА_2 , фактично проживає по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до ОСОБА_2 ( жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) , ОСОБА_3 (жителя АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 ) про визнання договору відчуження автомобіля недійсним, про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 250,2 м. кв. (з яких житлова 175,5 м. кв.), який зареєстрований за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Провести поділ спільного майна подружжя і виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в особисту приватну власність 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 250,2 м. кв. (з яких житлова 175,5 м. кв.) та припинити право спільної сумісної власності з ОСОБА_2 на зазначену квартиру.
В решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Сторони мають право оскаржити заочне рішення до Рівненського апеляційного суду через Сарненський районний суд протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повне судове рішення складено 07 листопада 2023 року.
Суддя: