Справа № 204/6012/22
Провадження № 2/204/406/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

представниці позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним адвокатки Шило Т.В., відповідача за первісним та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , представниці відповідача за первісним та позивача за зустрічним позовом адвокатки Сердюк Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В Л Е Н О:

15 серпня 2022 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 із вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння (а. с. 2-3).

В обґрунтування позову вказала, що у червні 2011 року вона з чоловіком ОСОБА_3 , за спільні кошти подружжя для користування сім`ї купили автомобіль Ford Fiesta 1242, коричневого кольору, куз. № НОМЕР_1 , 2011 року випуску. Вказує, що автомобіль був зареєстрований на її ім`я 16 червня 2011 року в ТСЦ МВС № 1242 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області за реєстраційним номером НОМЕР_2 . Зазначає, що 2016 року помер її чоловік, а в квітні 2020 року належний їм автомобіль попросив у тимчасове використання на декілька днів відповідач ОСОБА_1 . Разом з цим, зазначає про те, що відповідач є рідним братом її покійного чоловіка, з яким у них завжди були дружні стосунки, він допомагав їм у купівлі та технічному обслужуванні автомобіля, неодноразово брав його у користування, тому вона без вагань у квітні 2020 року передала йому ключі від автомобіля та документи на нього. Стверджує, що через місяць, вона попросила відповідача повернути їй її майно, натомість останній під різними приводами їй відмовляв, а згодом взагалі сказав, що він лишить автомобіль собі. Вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідача повернути їй майно, однак він її прохання ігнорував та взагалі перестав з нею спілкуватися. Вважає, що її права як власника майна порушені, тому звертається до суду за їх захистом та прохає суд витребувати у ОСОБА_1 автомобіль Ford Fiesta 1242, коричневого кольору, куз. № НОМЕР_1 , 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебував у володінні та користуванні останнього, та передати його їй, як законному власнику.

Ухвалою суду від 22 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 13).

05 вересня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 22 серпня 2022 року, позивачкою усунуто (а. с. 22-24).

Ухвалою суду від 08 листопада 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 30 хвилин 23 листопада 2022 року (а. с. 28).

19 грудня 2022 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю, в якій він зазначає про те, що первісний позов не визнає, проти його задоволення категорично заперечує (а. с. 41-44).

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що з він з 22 грудня 2001 року по 05 січня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , з якою станом на 2011 рік вже тривалий час не жив, мав намір з нею розлучитися. Разом з цим, зазначає, що на той час він також мав бажання та власні грошові кошти на придбання автомобіля, однак аби він не вважався спільною сумісною власністю подружжя, він звернувся до свого брата ОСОБА_3 з проханням придбання автомобіля на його ім`я. Стверджує, що його брат погодився на вказану пропозицію, але при цьому запропонував йому оформити автомобіль на ім`я його дружини (позивачки за первинним позовом), оскільки він є пенсіонером за інвалідністю та отримує субсидію, а у разі придбання автомобіля він не зможе її отримувати. На вказану пропозицію брата він погодився. Так, 11 червня 2011 року він разом із братом та його дружиною ОСОБА_2 придбали у ООО «Вектор Транс» за 129300 гривень автомобіль марки «Ford Fiesta 1242» коричневого кольору, № кузову НОМЕР_1 , 2011 року випуску, оформивши його, із-за зазначених підстав, на ім`я ОСОБА_2 . Стверджує, що з 11 червня 2011 року вказаний автомобіль постійно знаходився у його розпорядженні. Також у нього перебувають всі документи на автомобіль, зокрема: свідоцтво про реєстрацію, договір купівлі-продажу, банківські чеки сплати вартості автомобіля та страхові поліси за всі роки, які до того ж оформлені на його ім`я. Вказує, що саме він опікується технічним станом автомобіля, здійснює його поточні та капітальні ремонти, постійно та одноосібно ним користується. При цьому, стверджує, що за весь період часу, зокрема з дати купівлі спірного транспортного засобу та станом на дату звернення з вказаним позовом до суду автомобіль жодного разу не перебував у ОСОБА_2 . Натомість, він постійно, відкрито та безперервно продовжує ним користуватися та володіти, доглядати за ним та належно утримувати його, постійно роблячи поточний та капітальний ремонт, бо спірний автомобіль завжди знаходиться у нього. З цих підстав, вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у нього виникло право власності на вказаний об`єкт рухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України. Тому прохає суд у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до нього про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити, а його зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю задовольнити.

Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю прийнято та об`єднано в одне провадження із первісним позовом (а. с. 84).

Протокольною ухвалою суду від 22 березня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 89-91).

Протокольною ухвалою суду від 14 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повернення до підготовчого провадження у справі (а. с. 115-121).

У судовому зсіданні представниця ОСОБА_2 адвокатка Шило Т.В., позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви. Натомість, позовні вимоги за зустрічною позовною заявою не визнала, вказала на невірний спосіб захисту. Разом з цим, зазначила, що автомобіль придбано у 2011 році, тоді як шлюб ОСОБА_1 розірвав у 2016 році, а тому вважає, що відповідачу нічого не заважало за цей час переоформити документи. Тому прохала у задоволенні зустрічного позову відмовити.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представниця адвокатка Сердюк Д.В., позовні вимоги за первісним позовом не визнали, проти їх задоволення заперечували, заявили клопотання про застосування строків позовної давності. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали в повному обсязі, прохали суд їх задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників цивільного процесу, приймаючи до уваги покази свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 11 червня 2011 між покупцем ОСОБА_2 та продавцем ТОВ «Вектор Транс» було укладено договір № 579 купівлі-продажу автомобіля марки Ford Fiesta 1.25 Comfort, кузов № НОМЕР_3 , кольору Morello Met., 2011 року випуску за 129300 гривень (а. с. 48). Вказаний договір підписаний представником ТОВ «Вектор Транс» та ОСОБА_2 11 червня 2011 року.

Відповідно до рахунку на оплату за автомобіль № ВТ00000293 від 11 червня 2011 року вартість автомобіля за договором купівлі-продажу № 579 від 11 червня 2011 року становить 129300 гривень, з яких 21550 гривень ПДВ (а. с. 49).

З квитанції № 8056.161.1 від 11 червня 2011 року вбачається, що платником ОСОБА_2 сплачено отримувачу ТОВ «Вектор Транс» 129300 гривень в рахунок оплати за автомобіль за договором № 579 від 11 червня 2011 року (а. с. 59).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 (а. с. 60), транспортний засіб марки Ford Fiesta 1.25 Comfort, кузов № НОМЕР_3 , коричневого, 2011 року випуску, зареєстрований 16 червня 2011 року за ОСОБА_2 , за реєстраційним номером НОМЕР_2 .

Також з особливих відміток вказаного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що відповідно до вантажної митної декларації № 125000046/1/340218 від 26 квітня 2011 року КІМ758801 ОСОБА_1 має право користування вказаним транспортним засобом.

17 червня 2011 року вказаний автомобіль ТОВ «Вектор Транс» передано ОСОБА_2 за актом прийому-передачі (а. с. 134).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 (а. с. 11).

З полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а. с. 52-57) вбачається, що транспортний засіб Ford Fiesta, кузов № НОМЕР_3 , 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , у період часу з грудня 2016 року по грудень 2022 року був забезпечений страхувальником ОСОБА_1 .

З акту здавання-приймання робіт (надання послуг) від 30 листопада 2022 року (а. с.58) вбачається, що ОСОБА_1 , як замовник прийняв у виконавця ОСОБА_5 ремонт спірного автомобіля та сплатив за нього 5380 гривень.

Разом з цим, з довідки ТОВ «Вектор Транс» № 27 від 07 грудня 2022 року (а. с. 51) судом встановлено, що дійсно 09 червня 2011 року від ОСОБА_1 до ТОВ «Вектор Транс» надійшли грошові кошти у сумі 5000 гривень в якості оплати завдатку за автомобіль Ford Focus 1.6 vin НОМЕР_6 , згідно з договором № 573 від 08 червня 2011 року та рахунком № НОМЕР_7 від 08 червня 2011 року, який надалі було розірвано, а завдаток у сумі 5000 гривень повернуто ОСОБА_1 16 червня 2011 року.

Крім того, судом встановлено, що шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірваний 05 січня 2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_8 (а. с. 50).

Також, судом встановлено, що 10 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір позики (а. с. 136), за яким остання позичила ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 199750 гривень.

У судовому засіданні, що відбулося 14 серпня 2023 року, свідок ОСОБА_7 пояснила, що померлий ОСОБА_8 (чоловік ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 є її родичами дядьками, більш того, вони ще є сусідами, живуть поряд. Стверджувала, що знає про те, що спірний автомобіль купив її дядько ОСОБА_8 разом із дружиною ОСОБА_2 приблизно 10 років тому та до 2017 року постійно ним керував дядько ОСОБА_8 , а дядько ОСОБА_9 інколи брав ним покористуватися. Разом з цим, зазначила, що ОСОБА_2 за кермом ніколи не бачила. Вказала, що після смерті дядька, автомобілем керував його син, а з 2020 року вона бачила, що автомобілем керував дядько ОСОБА_9 .

У судовому засіданні, що відбулося 14 серпня 2023 року, свідок ОСОБА_10 пояснила, що є двоюрідною сестрою померлого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Вказала, що останні між собою були в дуже гарних відносинах, завжди допомагали один одному. Стверджувала, що за життя ОСОБА_11 інколи брав у нього автомобіль, щоб покористуватися. Зазначила, що ОСОБА_2 їй скаржилася, що після смерті ОСОБА_11 взяв автомобіль і не хоче їй його повертати. Також зазначила про те, що сама ОСОБА_12 автомобілем не керує, а її син ним не користувався, бо вона його за кермом не бачила.

У судовому засіданні, що відбулося 14 серпня 2023 року, свідок ОСОБА_13 пояснив, що є другом ОСОБА_14 , який у 2018 році підвозив його на спірному автомобілі. Пояснив, що кому належить автомобіль він не знає, більш того, вказав на те, що з ОСОБА_1 він взагалі не знайомий.

У судовому засіданні, що відбулося 14 серпня 2023 року, свідок ОСОБА_14 пояснив, що померлий ОСОБА_15 є його батьком. У 2011 році батьки за власні гроші придбали автомобіль, який вони хотіли йому подарувати. Стверджує, що всі платежі за машину здійснював батько, а переганяв її з салону дядько ОСОБА_9 , тому що батько був на іншій машині, а мати автомобілем не керує. Стверджував, що на автомобілі їздив батько, інколи їздив він (коли його машина була в ремонті), а дядько ОСОБА_9 інколи брав користуватися. При цьому зазначив, що автомобіль стояв у них в дворі, а дядько приходив до них і брав його у користування. Вказав, що приблизно у 2020 році дядько ОСОБА_9 взяв машину та не повернув.

У судовому засіданні, що відбулося 20 листопада 2023 року, свідок ОСОБА_16 пояснив, він є сусідом ОСОБА_1 , знає його з дитинства. Вказав, що знає про те, що автомобіль купував ОСОБА_9 , але оформив його на ОСОБА_2 , щоб не ділити його під час розлучення з дружиною, натомість, тепер ОСОБА_2 хоче відібрати його у нього. Стверджував, що автомобіль з моменту його купівлі завжди був на подвір`ї ОСОБА_9 , а у позивача були власні автомобілі, в тому числі той, що ОСОБА_9 подарував власному племіннику.

У судовому засіданні, що відбулося 20 листопада 2023 року, свідок ОСОБА_17 пояснила, що вона з ОСОБА_1 разом пропрацювала 23 роки, приблизно з 1998 року по 2021 рік. Тому знає, що останній у 2011 році придбав автомобіль, на якому завжди приїжджав на роботу, на ньому працював перевозив різні речі по роботі. Стверджувала, що ОСОБА_9 розповідав їй нюанси купівлі цього автомобіля, зокрема те, що він оформив його на родичів, на що вона останньому вказала, що він зробив це дарма.

У судовому засіданні, що відбулося 20 листопада 2023 року, свідок ОСОБА_18 пояснила, що ОСОБА_1 є її рідним дядьком, який у 2011 році купив автомобіль, але оформив його на невістку. Вказала, що всі навкруги знали, що автомобіль купив саме дядько ОСОБА_9 , він же забирав його з автосалону. Стверджувала, що тітка ОСОБА_19 , з моменту купівлі автомобіля жодних претензій до дядька ОСОБА_9 не мала, бо знала, що це його автомобіль, а претензій до нього пред`явили лише коли померла мати дядька ОСОБА_9 та ОСОБА_20 . Вказала, що коли помер дядько ОСОБА_20 , то тітка ОСОБА_19 вступила у спадщину на будинок, а їх син забрав машину ОСОБА_21 , потім її розбив, а потім спалив. Коли померла баба, то тітка ОСОБА_19 сказала дядькові ОСОБА_9 , щоб той сплатив їй половину вартості будинку, інакше вона забере у нього машину, але в нього не було грошей. Зазначила, що точно знає про те, що машина завжди стояла у дворі ОСОБА_1 , бо вона забирала цю машину у нього з двору, оскільки інколи їздила на ній сама (точно разів 4). Стверджувала, що гарно спілкується як з тіткою ОСОБА_12 , так і з дядьком ОСОБА_9 , тому знає вказані подробиці. Більш того, зазначила, що коли вона дізналася, що тітка ОСОБА_19 подала вказаний позов до суду, то вона їй зателефонувала, і та ( ОСОБА_2 ) їй сказала, що вона сама від себе в шоці, що їй соромно за себе та, за те, що вона так зробила.

У судовому засіданні, що відбулося 20 листопада 2023 року, свідок ОСОБА_22 пояснила, що вона колишня дружина сина позивачки ОСОБА_2 , з яким розірвала шлюб у 2008 році. Вказала, що їй відомо про те, що автомобіль купував дядько ОСОБА_9 , при цьому оформляв його на її свекруху. Вказала, що періодично буває у батьків чоловіка, оскільки привозить та забирає від них дітей, тому буває у них в дворі, але цієї машини вона там жодного разу не бачила, натомість сказати чи була дана машина на подвір`ї у ОСОБА_1 вона не може, бо на його подвір`ї з 2008 року не була. Вважає, що ініціатором вказаного спору є її колишній чоловік ОСОБА_23 син позивачки.

У судовому засіданні, що відбулося 20 листопада 2023 року, свідок ОСОБА_24 пояснила, що вона є рідною сестрою ОСОБА_1 , тому достеменно знає про те, що у 2011 році саме ОСОБА_9 купив цю машину, але на кого оформлений автомобіль, вона не знає. Вказала, що вони з братом разом працювали, він її підвозив на роботу та забирав з роботи. Стверджувала, що на подвір`ї позивачки спірну машину ніколи не бачила. Заявила, що син ОСОБА_2 ОСОБА_23 , пропонував їй свідчити в суді на стороні позивачки, а потім продати автомобіль, а кошти поділити між собою.

У судовому засіданні, що відбулося 20 листопада 2023 року, свідок ОСОБА_25 пояснила, вона є подругою ОСОБА_24 . Вказала, що знає про те, що автомобіль купував дядько ОСОБА_9 . Бачила, як цей автомобіль стояв на подвір`ї у дядька ОСОБА_9 , а також як він приїжджав на ньому до ОСОБА_26 на всі свята, тому вважає, що цей автомобіль дяді Толі.

У судовому засіданні, що відбулося 04 грудня 2023 року, свідок ОСОБА_27 пояснив, що він живе у м. Дніпрі з 1993 року, є сусідом ОСОБА_1 . Вказав, що останні 10 років бачить як той їздить на автомобілі Ford, однак хто його придбав і є його власником він не знає. Разом з цим, зазначив, що інших осіб за кермом вказаного автомобіля він не бачив.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Щодо позовних вимог за первісним позов, суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021року по справі № 200/606/18, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Приписами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Вищезазначене узгоджується із висновками сформульованими, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Приписами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Вищезазначене узгоджується із висновками сформульованими, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» нагадав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Так, ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника.

Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Таким чином, беручи до уваги, що спірне нерухоме майно у встановленому законодавством порядку із комунальної власності не вибувало та право власності територіальної громади міста не припинялось, воно підлягає витребуванню від останнього набувача, адже пред`явлення віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, є основним речово-правовим способом захисту права власності.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц; від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц; від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17.

Так, ст. 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, ОСОБА_2 , звертаючись з вказаним позовом до суду посилалася на те, що вона є власником спірного транспортного засобу, тому прохала суд витребувати його у відповідача ОСОБА_28 , який є фактичним його володільцем.

В свою чергу, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із стрічним позовом стверджував, що вказаний транспортний засіб фактично було придбано ним за власні кошти, однак оформлено на ОСОБА_2 з метою подальшого уникнення його розподілу піж час розірвання шлюбу та поділу майна з ОСОБА_4 .

Однак, суд не може погодитися з доводами ОСОБА_1 , оскільки вони спростовуються матеріалами справи та показами свідків.

Так, з матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля № 579 від 11 червня 2011 року, рахунок на його оплату, квитанція про оплату вартості автомобіля, акт-прийому-передачі, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу укладені/здійснені/оформлені від/на ім`я ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 , а тому підстави вважати, що вказаний транспортний засіб було придбано ОСОБА_1 , у суду відсутні.

Разом з цим, суд зазначає, що не заслуговують на увагу суду доводи ОСОБА_1 щодо внесення ним авансу за договором купівлі-продажу спірного автомобіля, оскільки з довідки ТОВ «Вектор Транс» № 27 від 07 грудня 2022 року (а. с. 51) вбачається, що ОСОБА_1 вносив завдаток на рахунок товариства у сумі 5000 гривень в якості оплати завдатку за автомобіль Ford Focus 1.6, vin НОМЕР_6 , згідно з договором № 573 від 08 червня 2011 року та рахунком № 282 від 08 червня 2011 року, тоді як спірний автомобіль іншого модельного ряду марки Ford - Fiesta 1.25 Comfort, який має інший vin НОМЕР_3 та придбаний зовсім за іншим договором купівлі-продажу № 579 від 11 червня 2011 року.

Більш того, з вказаної довідки вбачається, що в подальшому 16 червня 2011 року договір, за яким ОСОБА_1 було внесено завдаток, було розірвано, а грошові кошти йому було повернуто.

Також, суд не приймає до уваги доводи та докази ОСОБА_1 про те, що спірний транспортний засіб придбано за його кошти, які начебто було ним отримано від ОСОБА_6 за договором позики від 10 червня 2011 року, оскільки по-перше, за вказаним договором позики ОСОБА_1 отримано від ОСОБА_6 у позику грошові кошти у сумі 199750 гривень, тоді як вартість транспортного засобу становить 129300 гривень, по-друге, відповідно до квитанції № 8056.161.1 від 11 червня 2011 року вартість спірного автомобіля сплачена платником ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 , натомість доказів того, що вказана сума сплачена нею за рахунок коштів, які він отримав у позику від ОСОБА_6 , суду не надано.

З огляду на викладене, враховуючи те, що договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу, рахунок на оплату, квитанція про оплату його вартості, акт приймання-передачі транспортного засобу, а також свідоцтво про його реєстрацію оформлені від/на ім`я ОСОБА_2 , а інших належних, достатніх та допустимих доказів, які б спростовували вказане ОСОБА_1 суду не надано, суд дійшов переконливого висновку, що дійсно право власності на спірний транспортний засіб належить ОСОБА_2 , яка, обравши вірний спосіб захисту, звернулася з вказаним позовом до суду для захисту свої прав.

Натомість, 04 грудня 2023 року ОСОБА_1 до суду подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 (а. с. 162), яку він підтримав в судовому засідання.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку.

Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Аналогічна правова позиція Верховного Суду зазначена у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 663/2294/17.

З огляду на викладене, враховуючи те, що власником спірного транспортного засобу є ОСОБА_2 , натомість його фактичним володільцем, без відповідної правової підстави, є ОСОБА_1 , який у добровільному порядку відмовився повертати позивачці спірний транспортний засіб, суд доходить висновку, що дійсно право позивачки порушено та підлягає захисту у судовому порядку.

Так, представниця ОСОБА_2 адвокатка Шило Т.Ю., в судовому засіданні стверджувала, що про порушення свого права позивачка дізналася в травні 2020 року, коли звернулася до ОСОБА_1 із вимогою про повернення автомобіля, який той взяв у неї для користування у квітні 2020 року та повертати який відмовився.

Однак, суд не може погодитися з такими обґрунтуваннями ОСОБА_2 , оскільки судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що право ОСОБА_2 порушено ще у грудні 2016 року, про що свідчать поліси обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладених на ім`я ОСОБА_1 та покази свідків, які вказали на те, що останній користується вказаним транспортом на постійній основі близько 10 років.

Натомість, з позовом до суду ОСОБА_2 звернулася лише у серпні 2022 року, тобто із пропуском строків позовної давності..

З огляду на викладене, враховуючи те, що ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, приймаючи до уваги те, що позивачка ОСОБА_2 достеменно знала про порушення її права ще в грудні 2016 року, однак до суду з вказаним позовом остання звернулася лише у серпні 2023 року, суд обґрунтовано вважає за необхідне застосувати строки позовної давності до вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки на дату звернення позивачки з вказаним позовом до суду спливли строки позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Разом з цим, відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

При цьому, давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Крім того суд, Верховний Суд у своїй постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Як вже встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та показами свідків, більш того, не оспорюється сторонами у справі, що ОСОБА_1 достеменно знав про те, що право власності на спірний транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_2 , а отже володіння останнього спірним транспортним засобом не можна вважати добросовісним.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Первісний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_9 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_10 ) про витребування майна із чужого незаконного володіння залишити без задоволення

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна