Постанова

Іменем України

20 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 205/8909/21

провадження № 61-6437 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 ,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року у складі судді

Приходченко О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 28 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В.,про визнання права власності у порядку спадкування за законом, визнання акта про проведення прилюдних торгів недійсним, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що з травня 1996 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_6 , якому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03 лютого

1998 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, після смерті останнього відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на зазначену квартиру.

16 грудня 2014 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру, проте нотаріусом було відмовлено їй у вчиненні нотаріальних дій

у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року у справі № 191/2017/15-ц її позов задоволено частково, встановлено факт того, що вона й ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 1996 року до

ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме по день смерті ОСОБА_6 . Визнано за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на житловий будинок, господарські споруди та будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 про встановлення факту родинних зв`язків відмовлено.

Отже, її спільне проживання зі спадкодавцем з травня 1996 року до 10 лютого 2014 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу і право на спадкування за законом було встановлено рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року у справі № 191/2017/15-ц.

У 2017 році їй стало відомо, що спірна квартира була відчужена іншими особам з використанням підроблених документів, а саме протоколу проведення прилюдних торгів від 17 грудня 2013 року № 08/786/21/А-13т-13, акту про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна від 17 грудня 2013 року та свідоцтва про придбання нерухомого майна на прилюдних торгах від 03 березня 2015 року, на підставі яких право власності на спірне майно набув ОСОБА_4 . 19 березня 2015 року ОСОБА_4 відчужив на підставі договору купівлі-продажу спірну квартиру на користь ОСОБА_3 .

У кримінальному провадженні № 0001726 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_3 , під час якого було встановлено, що останній займається незаконною діяльністю з нерухомістю, знайдено підроблені документи і незаповнені бланки свідоцтв про право власності на житло. На підставі договору купівлі-продажу

від 12 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1102, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу відчужив ОСОБА_2 зазначену квартиру.

Спірна квартира на законних підставах належала її спадкодавцю - ОСОБА_6 , який не укладав правочинів щодо її відчуження.

У матеріалах спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_6 , відсутні претензії кредиторів про стягнення боргу спадкодавця. Таким чином, квартиру на прилюдних торгах було відчужено незаконно на підставі підроблених документів невстановленими особами.

Строк позовної давності вона не пропустила, оскільки зверталася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у 2017 році з відповідним позовом, який ухвалою від 09 серпня 2019 року у справі № 205/3110/17 було залишено без розгляду. Цей позов нею було направлено поштою 01 травня 2020 року, який з невідомих їй причин надійшов до суду лише 12 жовтня 2021 року.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру

АДРЕСА_1 ; визнати недійсним протокол проведення прилюдних торгів від 17 грудня 2013 року № 08/786/21/А-13т-13 з реалізації нерухомого майна, визнати недійсним акт про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, а саме вказаної квартири; визнати недійсним і скасувати свідоцтво про придбання ОСОБА_4 спірної квартири; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності

від 03 березня 2015 року про придбання ОСОБА_4 квартири; витребувати у ОСОБА_2 спірну квартиру на її користь.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., про визнання права власності на квартиру.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1102, вона придбала квартиру

АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 , якому вона належала відповідно до договору купівлі-продажу від 19 березня 2015 року, що перевірялося нотаріусом, заборон, обтяження не було.

Перед укладанням договору купівлі-продажу вона оглядала квартиру, в ній ніхто не проживав, будь-яких речей чи сторонніх осіб у квартирі не було. Як на причину продажу квартири ОСОБА_3 посилався на те, що його родина придбала квартиру більшою площею, а спірну квартиру вирішили продати, щоб розрахуватися з кредиторами. Після придбання спірної квартири вона з родиною вселилася до неї, здійснила капітальний ремонт, на теперішній час вони використовують її за призначенням, утримують в належному стані, сплачують за комунальні послуги.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2015 року у справі № 205/7890/14, що набрало законної сили, позов

ОСОБА_7 до ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним заповіт

від 30 грудня 1999 року, складений ОСОБА_6 , яким він заповів належне йому майно ОСОБА_1 . Зазначеним судовим рішенням встановлено, що у спадковій справі, відкритій після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , міститься заповіт від 30 грудня 1999 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Гупалівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області і зареєстрований в реєстрі за № 95, яким померлий усе своє майно заповів ОСОБА_1 . Постановою Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори

від 21 серпня 2014 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало ОСОБА_6 , оскільки вона не є спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Постановою Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 30 серпня 2014 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке належало ОСОБА_6 , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на майно.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року у справі № 191/2017/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково, встановлено факт того, що ОСОБА_1 й

ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме по день смерті ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на житловий будинок, господарські споруди та будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 про встановлення факту родинних зв`язків відмовлено.

Лише після набрання вказаним рішенням суду законної сили, а саме 19 травня 2017 року, ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська з позовом до неї про витребування на свою користь спірної квартири та визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру у порядку спадкування за законом. Ухвалою Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 09 серпня 2019 року у справі № 205/3110/17 позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду у зв`язку із поданням нею заяви про його залишення без розгляду. Як вказувала ОСОБА_1 , у 2017 році вона дізналася, що спірна квартира у 2013 році на підставі документів про проведення прилюдних торгів була відчужена на користь ОСОБА_4 , який 19 березня 2015 року продав квартиру ОСОБА_3 , а 12 травня 2015 року останній продав її ОСОБА_2 .

Таким чином, вищевказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 без поважних причин було пропущено строк позовної давності на звернення з первісним позовом.

Належних доказів на підтвердження того, що прилюдні торги з реалізації спірної квартир 17 грудня 2013 року не проводилися, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа не перебувало у державного виконавця, продаж спірної квартири не проводився, акт про проведення прилюдних торгів по реалізації майна від 17 грудня 2013 року не видавався,

а виконавчий напис приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б. від 15 квітня 2013 року, зареєстрований за реєстровим № 4-2123, не вчинявся, ОСОБА_1 суду не надано.

Також не надано належних і допустимих доказів того, що у 2013 році жодного виконавчого провадження про стягнення зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 грошових коштів у відповідному відділі державної виконавчої служби не перебувало. Оскільки вимоги кредитора ОСОБА_8 було задоволено за рахунок продажу спірної квартири з прилюдних торгів

у 2013 році, за життя ОСОБА_6 жодних претензій до кредитора не заявляв, а спадкова справа, яка відкрита після смерті ОСОБА_6 , не повинна містити претензій кредитора.

Кримінальне провадження, на яке посилається ОСОБА_1 , стосується іншого об`єкта нерухомого майна, який не є предметом спору у справі, а саме квартири АДРЕСА_3 .

З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ,

як за добросовісним набувачем.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 08 лютого

2022 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до розгляду і об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову

ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що листом Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 15 лютого 2021 року № Б-69-02 повідомлено про відсутність в Новокодацькому відділі державної виконавчої служби у м. Дніпрі виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису від 15 квітня 2013 року № 4-2123, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б., про стягнення із ОСОБА_6 на користь

ОСОБА_8 грошових коштів у розмірі 345 258 грн.

Згідно з листом Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 26 квітня 2021 року № Б-1492-06 з пояснень приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н. Б. вбачається, що виконавчий напис від 15 квітня 2013 року реєстровий № 4-2123 про стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 грошових коштів у розмірі 345 258 грн не вчинявся.

ОСОБА_1 посилалась на те, що строк позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_2 , не пропущено, оскільки цю позовну заяву нею здано до відділення зв`язку 01 травня 2020 року, з яких підстав позовна заява надійшла до суду першої інстанції лише 12 жовтня 2021 року, їй невідомо. Проте районний суд дійшов висновку, що з поштового конверту неможливо встановити дату прийняття поштового відправлення до пересилання та номер поштового відділення, до якого його здано.

ОСОБА_1 не надано доказів, з яких можливо було б точно встановити, що позовну заяву направлено нею до суду саме 01 травня 2020 року, зокрема квитанцію про сплату поштового відправлення, опис поштового вкладення, квитанцію про сплату судового збору. Крім того, на поштовому конверті ОСОБА_1 для оплати послуг поштового зв`язку наявна стандартна марка

№ 1849 номіналом «М» «с. Фонтанка, Одеська обл.», яку відповідно до інформації з офіційного сайту оператору поштового зв`язку акціонерного товариства «Укрпошта» було введено в обіг лише 15 вересня 2020 року, що спростовує твердження позивачки про те, що позов нею було направлено до суду 01 травня 2020 року, оскільки станом на цю дату такої поштової марки в обігу не існувало.

Отже, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_2 , так як про порушення своїх прав вона довідалася у травні 2017 року.

Щодо зустрічного позову, то відсутні докази порушення прав ОСОБА_2 , так як вона набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, у встановленому законом порядку це право зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, квартира з її користування, володіння не вибувала, правовстановлюючі документи недійсними не визнавалися. А тому її права не порушені.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_2 , оскільки позивачка вказувала на те, що про порушення своїх прав вона довідалася у 2017 році, не зазначаючи місяця, коли дізналася про цей факт. Проте з цим позовом вона звернулася лише 12 жовтня 2021 року, тобто більше ніж через три роки.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо захисту права власності, є безпідставними, оскільки вказана норма захищає власників, а позивачка не є власником спірної квартиру.

Крім того, протоколом проведення прилюдних торгів з продажу спірної квартири спеціалізованого підприємства «Юстиція» від 17 грудня 2013 року

№ 08/786/21/А/-13т-13 переможцем торгів визначено ОСОБА_4 , який оформив право власності на зазначену квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Таким чином, відчуження спірної квартири сталось за життя спадкодавця, а отже, ця квартира не входить до спадкової маси, що залишилась після смерті ОСОБА_6 , тобто позов ОСОБА_1 є безпідставним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати у частині відмови у задоволенні її позову й ухвалити нове рішення у цій частині, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Отже, судові рішення у частині вирішення зустрічного позову не оскаржуються, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України у цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 205/8909/21 з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2023 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису від 15 квітня 2013 року № 4-2123 виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б. про стягнення з ОСОБА_6 на користь

ОСОБА_8 боргу у розмірі 345 258 грн на виконанні у державного виконавця не перебуває і ніколи не перебувало. Реалізація спірної квартири державним виконавцем не проводилася, а отже, акт про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна від 17 грудня 2013 року Ленінським відділом державної виконавчої служби м. Дніпропетровська не видавався. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Креткова Н. Б. вказувала про те, що виконавчий напис від 15 квітня 2013 року № 4-2123 нею не вчинявся.

Таким чином, спірна квартира, яка належала спадкодавцю ОСОБА_1 , відчужена на прилюдних торгах невстановленими особами незаконно, на підставі підроблених документів, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Строк позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_2 , мав сплинути для ОСОБА_1 у травні 2020 року. Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVІD-19)» розділ «Прикійцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені

статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, суди дійшли безпідставного висновку про пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 , оскільки усі строки загальної і спеціальної позовної давності продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину.

Доводи особи, яка подала відзив

У липні 2023 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на те, що остання пропустила строк позовної давності, оскільки довідалася про порушення своїх прав

у 2017 році, а з позовом до суду звернулася у жовтні 2021 року. ОСОБА_1 належними доказами не підтверджено направлення 01 травня 2020 року позовної заяви до суду засобами поштового зв`язку.

Посилання касаційної скарги на продовження строку позовної давності на строк дії карантину є безпідставними, оскільки строк позовної давності законодавцем продовжено з метою забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, проте спір у цій справі не стосується додаткових соціальних та економічних гарантій позивачки.

Спірна квартира вибула з власності ОСОБА_6 за його життя, тому позивачкою не зазначено, яким саме чином порушено її права подальшим відчуженням квартири на користь ОСОБА_2 , не вказано якими діями порушено права ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з листом комунального підприємства «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 02 вересня

2014 року № 9681 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано за ОСОБА_6 і ОСОБА_10 (а.с. 35, т. 1).

Згідно із протоколом проведення прилюдних торгів спеціалізованого підприємства «Юстиція» від 17 грудня 2013 року № 08/786/21/А/-13т-13 з продажу квартири АДРЕСА_1 переможцем торгів визначено ОСОБА_4 (а.с. 45-46, т. 1).

Відповідно до акту про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна заступника начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Пономаренко О. О. від 17 грудня 2013 року у відділі державної виконавчої служби знаходилося виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа від 15 квітня 2013 року № 4-2123 приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретової Н. Б.

про стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 боргу

у розмірі 345 258 грн. На прилюдних тогах відчужено квартиру

АДРЕСА_1 , переможцем торгів визначено

ОСОБА_4 . На підставі акт про проведення прилюдних торгів право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтво про право власності від 03 березня 2015 року зареєстрованим в реєстрі за № 308 (а.с. 47-48, т. 1).

ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 2015 року відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_3

ОСОБА_3 відчужив на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня

2015 року ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 15, т. 1).

14 лютого 2014 року ОСОБА_7 , яка є спадкоємцем п`ятої черги спадкоємців за законом, звернулася до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті троюрідного дядька - ОСОБА_6 , померлого

ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 32, т. 1).

16 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33, т. 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2015 року у справі № 205/7890/14, що набрало законної сили, позов

ОСОБА_7 до ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним заповіт

від 30 грудня 1999 року, складений ОСОБА_6 , яким він заповів належне йому майно ОСОБА_1 .

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року у справі № 191/2017/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково, встановлено факт того, що ОСОБА_1 й

ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме по день смерті ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на житловий будинок, господарські споруди та будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори

від 23 червня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва

про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 ,

померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , також зазначено, що у ОСОБА_1

були відсутні правовстановлюючі документи на спірну квартиру

(а.с. 22-23, т. 1).

Згідно з листом Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 26 квітня 2021 року № Б-1492-06 із пояснень приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н. Б. вбачається, що виконавчий напис від 15 квітня 2013 року реєстровий № 4-2123 про стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 грошових коштів

у розмірі 345 258 грн, не вчинявся (а.с. 202, т. 1).

Відповідно до листа Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 15 лютого 2021 року № Б-69-02

у Новокодацькому відділі державної виконавчої служби у м. Дніпрі

відсутнє виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису від 15 квітня 2013 року № 4-2123, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б.

Реалізація спірної квартири не проводилася, акт про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна від 17 грудня 2013 року не видавався (а.с. 203, т. 1).

ОСОБА_2 подано до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 66-68, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду вищезазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до стаття 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі

№ 369/6892/15-ц (провадження № 14-96 цс 18) зазначено, що стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України)».

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Подібні за змістом правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381 цс 18) та від 07 листопада 2018 року у справі

№ 575/476/16-ц (провадження № 14-306 цс 18).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону зазначив, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_2 , та фактично дійшов висновку про необґрунтованість позову, оскільки вказав на те, що відчуження спірної квартири сталось за життя спадкодавця, тому вона не входить до спадкової маси, отже, що позов ОСОБА_1 є безпідставним.

Апеляційний суд у порушення вищезазначених положень закону не звернув увагу на те, що у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав,

а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності, що є взаємовиключними підставами.

Таким чином, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , помилково зазначив про пропуск позивачкою строку позовної давності, оскільки це взаємовиключні підстави.

Крім того, при новому розгляду справи апеляційному суду слід належним чином перевірити наявні у справі докази, на які посилалася позивачка та звернути увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18) про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції

у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то апеляційному суду при новому розгляді справи слід перевірити вищенаведені обставини.

Отже, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 и до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, про визнання права власності у порядку спадкування за законом, визнання акта про проведення прилюдних торгів недійсним, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію і витребування майна із чужого незаконного володіння скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець