ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/5919/20 Номер провадження 22-ц/814/845/23Головуючий у 1-й інстанції Цвірюк Д.В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач: Дряниці Ю.В.,

судді: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

Секретар: Чемерис А.К.

за участю: представника позивача адвоката Мамая А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Харківська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивачі звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Харківська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначали, що на підставі ордеру №02127, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної ради депутатів трудящих міста Харкова від 07.09.1977 року, батько позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 08.09.1977 року разом із членами його сім`ї отримав право на зайняття 3-х кімнатної ізольованої квартири за адресою АДРЕСА_1 .

У складі сім`ї основного наймача ОСОБА_6 набули право на постійне проживання у вказаному житловому приміщенні його дружина ОСОБА_7 та доньки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 ..

На підставі рішенням Дзержинської районної ради народних депутатів міста Харкова за №69/1 від 10.03.1989 року особовий рахунок на користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 було переоформлено на єдиного повнолітнього члена родини, який залишився проживати у вказаній квартирі - на матір ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_7 народилась ще одна донька ОСОБА_3 , яка також була зареєстрована і проживала у спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати сторін - ОСОБА_7 померла.

Згідно Акту про встановлення фактичного місця проживання зареєстрованих осіб від 13.03.2020 року, позивачі ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , безперервно та фактично проживають у спірній квартирі.

У квартирі також залишаються зареєстрованими рідні сестри позивачки - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Проте, відповідачі, не зважаючи на реєстрацію, фактично не проживають за місцем своєї реєстрації, за комунальні послуги не сплачують, оскільки після укладення шлюбу проживають разом зі своїми сім`ями у власних житлових приміщеннях за іншими адресами.

Позивачі зазначають, що саме вони утримують вказану квартиру, постійно сплачують комунальні платежі які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. У зв`язку з тим, що така бездіяльність відповідачів завдає їм матеріальної шкоди та спричиняє інші формальні незручності, позивачі вважають за необхіфдне визнанти відповідачів, зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_2 такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

Просили суд усунути перешкоди у праві користування квартирою АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування зазначеною квартирою.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення оскаржив представник Харківської міської ради, який посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог та на підтвердження факту непроживання відповідачів за місцем реєстрації протягом тривалого часу.

Звертає увагу також, що квартира не приватизована, належить територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, обов`язком якої є збереження житлової площі за тимчасово відсутніми наймачами.

Представником позивачів подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з підстав, визначених ст. 375 ЦПК України.

Місцевим судом встановлено, що згідно копії ордеру №02127, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної ради депутатів трудящих міста Харкова від 07.09.1977 року, що ОСОБА_6 разом із членами своєї родини, а саме дружиною ОСОБА_7 та доньки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 отримав право на зайняття 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Дзержинської районної ради народних депутатів м.Харкова за №69/1 від 10.03.1989 року особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2 було переоформлено на ім`я ОСОБА_7 .

Як встановлено місцевим судом, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 є доньками ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , а також ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_7 .

Відповідачі зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07.02.2020 року та 17.02.2020 року.

Син позивача ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 також був зареєстрований за зазначеною адресою, що підтверджується довідками про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07.02.2020 року та 17.02.2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03.02.2020 року.

В подальшому особовий рахунок № НОМЕР_2 по квартирі АДРЕСА_2 з 01.02.2020 року переоформлено на позивача ОСОБА_1 та змінена кількість зареєстрованих осіб у квартирі з 6-ти на 5 осіб, що підтверджується копією відповіді КП «Харківські теплові мережі» №3/Б-2456/20/18 від 26.03.2020 року.

В судовому засідання суд першої інстанції заслухав покази свідків, пояснення відповідача ОСОБА_4 на підставі яких встановлено, що відповідачі тривалий час не проживають за місцем реєстрації, тобто у спірній квартирі.

Місцевим судом також досліджено акт про встановлення фактичного місця проживання зареєстрованих осіб від 13.03.2020 року за підписом сусідів позивачів, згідно якого підтверджено факт тривалої відсутності відповідачів за адресою АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачі надали належні і неспростовні докази на підтвердження своїх позовних вимог, а також врахувавши те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважав, що навні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки вони добровільно залишили вказане приміщення і на час розгляду справи не проживають в ньому більше шести місяців.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Відповідно до ст.47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.37 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно із ч.4 ст.9 ЖК Україниніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст.72 цього ж Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз змісту наведених статей дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов:

1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців;

2) відсутність поважних причин такого не проживання.

Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

На позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Саме такий висновок зазначений в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що факт тривалої відсутності відповідачів за адресою підтверджується показами свідків, які були допитані в судовому засіданні суду першої інстанції, та були попереджені про кримінальну відповідальність та приведені до присяги.

Крім того, встановлено, що відповідачі вже тривалий час не проживають у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , оскільки знаходяться у зареєстрованих шлюбах, та проживають за місцем реєстрації своїх родин.

На підставі вищевикладеного, районний суд визнав доведеним той факт, що відповідачі не користуються житловим приміщенням, де вони зареєстровані. Не проживають за цією адресою, за комунальні послуги не сплачують.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що відповідачі жодних заперечень проти позову не надавали, та зокрема відповідач ОСОБА_4 у суді першої інстанції підтвердила факт непроживання у спірній квартирі.

У відповідності до ст. 12, 13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Позивачі надали суду докази відсутності відповідачів понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин (акт про встановлення фактичного місця проживання, пояснення свідків) .

Таким чином, районний суд дав належну оцінку наданим доказам на підтвердження відсутності відповідачів без поважних причин у житловому приміщенні понад строки, визначені законом та обґрунтовано визнав відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

Натомість апеляційна скарга Харківської міської ради не містить жодних доказів на підтвердження поважності відсутності відповідачів за вказаною адресою.

Доводи апеляційної скарги Харківської міської ради щодо її законних інтересів суд не приймає до уваги, адже відповідачі мають постійні місця проживання, що встановлено місцевим судом, не заперечувалось відповідачами та підтверджується відповідними доказами, відтак виселення відповідачів не впливає на здійснення державного контролю за використанням і схоронністю житлового фонду .

Посилання, наведені у апеляційній скарзі щодо того, що квартира, де мешкають позивачі, не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем, тому оскаржуваним рішенням порушуються інтереси Харківської міської ради, є безпідставними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені, адже збереження житлової площі за наймачами не відноситься до обов`язків органів місцевого самоврядування, а стосується реалізації особистих житлових прав особи.

Таким чином, твердження Харківської міської ради щодо того, що відповідачі можливо з поважних причин не проживають за вказаною адресою, за своїм змістом є лише припущеннями.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків місцевого суду не впливають, оскільки не ґрунтуються на доказах та зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Керуючись ст.ст.367,374ч. 1 п. 1,375,381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак