Провадження № 2/127/2368/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

01 листопада 2023 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

в складі: головуючого судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря Жигарової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О., про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О., в якому просить суд визнати договір дарування земельної ділянки, площею 0,0672 га, кадастровий номер: :02:014:0180, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 09.06.2017 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., зареєстрований в реєстрі за №987, недійсним та припинити за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, площею 0,0672 га, кадастровий номер: :02:014:0180, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 1957 року до 1994 року перебували в зареєстрованому шлюбі, є батьками позивача. Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано рішенням суду від 28.03.1994 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 303 від 19.04.1994 року та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_5 , на підставі рішення Вінницької міської ради від 23.05.2008 року № 1929, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала земельна ділянка, площею 0,0672 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у спільній сумісній власності перебував будинок з господарськими побудовами за адресою: АДРЕСА_1 . За життя батько позивача ОСОБА_5 розпорядився майном, що належало йому на праві власності. 06.10.1993 року ОСОБА_5 складено заповіт, яким заповів сину позивачу ОСОБА_1 1/2 частку житлового будинку (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 , з яким останні 10 років позивач проживав разом, оскільки через його похилий вік, важкий стан здоров`я потребував постійного догляду. Спільно з позивачем догляд за ОСОБА_5 здійснювала донька позивача - ОСОБА_6 .

Спадкоємцем померлого ОСОБА_5 є його син - позивач, який прийняв спадщину в силу ст. 1268 ЦК України, оскільки на момент смерті спадкодавця проживав з ним і був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 . 20.02.2018 року.

Після смерті батька, позивач звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. З інформаційної довідки № 128719714 від 23.06.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивач 23.06.2018 року дізнався, що 1/2 частка житлового будинку та земельної ділянка, які належали його батькові, 09.06.2017 року були відчужені за договорами дарування ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 також є онукою померлого ОСОБА_5 , однак, вона до свого діда навідувалась не часто і під час останніх зустрічей ОСОБА_5 не впізнавав її, називав « ОСОБА_7 ». Позивач вважає, що ОСОБА_3 - скористалась незадовільним станом здоров`я і похилим віком ОСОБА_5 та шляхом маніпуляцій уклала із ним 09.06.2017 року договори дарування, проте такі правочини не відповідали справжньому волевиявленню ОСОБА_5 .

На думку позивача, будучи особою похилого віку, маючи патологічні захворювання судин головного мозку, погану пам`ять, ОСОБА_5 , на момент підписання правочинів, не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати та з часом його стан лише погіршувався.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 09.06.2017 року, недійсними.

На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.07.2020 року у справі №127/18997/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача ОСОБА_4 та приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О. про визнання договорів дарування недійсними, його позов було задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який розташований по АДРЕСА_1 , укладений 09.06.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., зареєстрований в реєстрі 985. В решті позову - відмовлено. Рішення суду набрало законної сили. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 09.06.2017 року, в мотивувальній частині рішення суд зазначив: «...належними відповідачами у справі мали б бути сторони договору, разом з тим, позивачем не були пред`явлені вимоги до ОСОБА_4 . Суд також не може визнати недійсним договір дарування в частині, оскільки частки ОСОБА_5 і ОСОБА_4 у спільній власності не були визначені», що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Крім того, позивач звертає увагу, що в основу прийнятого рішення про задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування 1/2 частки житлового будинку, серед іншого покладено висновок судово-психіатричного експерта №513 від 14.11.2019 року, в якому зазначено, що ОСОБА_5 , 1929 року народженння, 09.06.2017 року на період підписання договору дарування ОСОБА_3 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., виявляв ознаки психічного розладу у вигляді психоорганічного синдрому внаслідок органічного ураження головного мозку (дисциркуляторна, атеросклеротична енцефалопатія), внаслідок чого він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними на період 09.06.2017 року.

Отже, позивач акцентує, що договір дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та договір дарування земельної ділянки укладені одночасно - 09.06.2017 року, а тому, на думку позивача, існують усі підстави для визнання договору дарування земельної ділянки, площею 0,0672 га, кадастровий номер: :02:014:0180, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 09.06.2017 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №987, недійсним.

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Венгрин О.О. від 07.06.2021 року було відкрите провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О. про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним (т. 1 а.с. 51).

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Венгрин О.О. від 08.07.2022 року в цивільній справі № 127/13737/21 залучено до участі у справі ОСОБА_2 , як правонаступника відповідача ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 72, 93-103,128-129).

Ухвалою суду від 07.09.2022 року (т. 1 а.с. 139) по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 15.05.2023 року (т. 1 а.с. 248) головуючим суддею Венгрин О.О. задоволено заяви відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відвід судді Вінницького міського суду Вінницької області Венгрин О.О. у цивільній справі №127/13737/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О., про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним.

16.05.2023 року, внаслідок повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, визначено головуючого суддю Антонюка А.А., справа прийнята на підставі ухвали від 18.05.2023 року до провадження суддею Антонюком В.В., та у справі призначено підготовче засідання (т. 2 а.с. 2).

20.06.2023 року ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про закриття провадження у цивільній справі, а також відповідно до ухвали суду від 20.06.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (т. 2 а.с. 163-168).

Ухвалою суду від 06.07.2023 року (т. 2 а.с. 202-203) було задоволено заяву ОСОБА_2 про відвід судді Антонюка В.В. від розгляду цивільної справи №127/13737/23, яку передано до канцелярії Вінницького міського суду Вінницької області для визначення іншого судді у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

06.07.2023 року повторним автоматизованим розподілом справи між суддями, визначено головуючого суддю Воробйова В.В. Вказана цивільна справа прийнята на підставі ухвали від 07.07.2023 року до провадження суддею Воробйовим В.В., та у справі призначено судове засідання (т. 2 а.с. 205-206).

Ухвалою суду від 25.07.2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про закриття провадження у цивільній справі було відмовлено, а також відповідно до ухвали суду від 25.07.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про прийняття до провадження зустрічного позову та про повернення до стадії підготовчого провадження (т. 3 а.с. 1, 2).

Від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третьої особи приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О. відзивів на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, не подано.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на адресу суду неодноразово надсилали через засоби поштового зв`язку та засоби електронного зв`язку, свої письмові пояснення, які є ідентичними за змістом і за своєю природою фактично є запереченнями проти позову, у яких відповідачі просять суд про закриття провадження у справі з посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, які мотивовані тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.07.2020 року у справі №127/18997/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О., про визнання договорів дарування недійсними, позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Так, вказаним рішенням суду у справі №127/18997/18 було визнано недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який розташований по АДРЕСА_1 , укладений 09.06.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О. зареєстрований в реєстрі за номером 985. В іншій частині позовних вимог було відмовлено. Тому, на думку відповідачів, існують підстави для закриття провадження у даній цивільній справі, оскільки позивач вже звертався до суду з тотожною позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним і рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/18997/18 від 20.07.2020 року у задоволенні позову в цій частині вимог було відмовлено у зв`язку з тим, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є визнання недійсним договору в цілому, належними відповідачами у справі мали б бути сторони договору ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (батьки позивача), разом з тим, позивачем не були пред`явлені вимоги до них. Також у вказаному рішенні суду зазначено, що суд не може визнати недійсним договір дарування в частині, оскільки частки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у спільній сумісній власності не були визначені. Рішення суду у справі №127/18997/18 набуло законної сили. Проте, згодом ОСОБА_1 знову подав той самий позов до Вінницького міського суду Вінницької області додавши відповідачем матір - ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Задарко Ю.М. не з`явилися, але від представника позивача було подано заяву про розгляд справи у їх відсутність, у якій представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечив.

Відповідачі до суду не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися завчасно, належним чином, в установленому законом порядку, на зв`язок в режимі відеоконференції на призначенні дати судового засідання, також не вийшли, про причини неявки відповідачі суд не повідомили, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач та його представник не заперечували проти такого порядку розгляду справи.

Третя особа, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О. в судове засідання не з`явилася на адресу суду неодноразово надсилала заяви про розгляд цивільної справи у її відсутність (т. 1 а.с. 173, т. 2 а.с. 225, т. 3 а.с 16).

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв`язку з неявкою відповідачів та не повідомленням ними про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку ст. 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, а також матеріали цивільної справи №127/18997/18 та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 1957 року до 1994 року перебували в зареєстрованому шлюбі та є батьками позивача (т. 1 а.с. 10 ).

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано рішенням суду від 28.03.1994 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 303 від 19.04.1994 року та видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_5 , на підставі рішення Вінницької міської ради від 23.05.2008 року № 1929, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала земельна ділянка, площею 0,0672 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 13-20).

Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у спільній сумісній власності перебував будинок з господарськими побудовами за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с. 12 т. 1 ).

Рішенням Вінницької міської ради від 25.12.2015 року № 71 «Про перейменування площ, АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_5 розпорядився майном, що належало йому на праві власності. 06.10.1993 року ОСОБА_5 складено заповіт, яким він заповів сину позивачу ОСОБА_1 , 1/2 частку житлового будинку (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1 а.с. 42).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 1), з яким останні 10 років, як встановлено судом, позивач проживав разом, через його похилий вік, важкий стан здоров`я потребував постійного догляду був інвалідом першої групи А, поранений на фронті ВВВ, потребував постійної сторонньої допомоги та відновлювальної терапії, про що 11.11.2011 року було видано довідку до акту МСЕК серії 10 ААА № 691877 безстроково.

Спадкоємцем померлого ОСОБА_5 є його син - позивач, який прийняв спадщину в силу ст. 1268 ЦК України, оскільки на момент смерті спадкодавця проживав з ним і був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом, 20.02.2018 року, після смерті ОСОБА_5 , позивач звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. З інформаційної довідки № 128719714 від 23.06.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивач 23.06.2018 року дізнався, що 1/2 частка житлового будинку та земельної ділянка, які належали його батькові, 09.06.2017 року були відчужені за договорами дарування ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 є онукою померлого ОСОБА_5 , однак, вона до свого діда навідувалась не часто і під час останніх зустрічей ОСОБА_5 не впізнавав її, називав « ОСОБА_7 ». Позивач вважає, що ОСОБА_3 - скористалась незадовільним станом здоров`я і похилим віком ОСОБА_5 та шляхом маніпуляцій уклала із ним 09.06.2017 року договори дарування, проте такі правочини не відповідали справжньому волевиявленню ОСОБА_5 .

Зазначені вище обставини та факти окрім того, що були встановленні в ході судового розгляду та дослідження матеріалів цивільної справи №127/13737/21, також раніше були встановленні рішенням Вінницького міського суду Вінницької області в іншій цивільній справі за № 127/18997/18, яка була витребувана з архіву Вінницького міського суду Вінницької області та оглянута в ході судового розгляду, а тому у суду не виникає сумнівів щодо їх належності та допустимості, оскільки вказані обставини та докази вже були предметом дослідження суду та їм була надана відповідна правова оцінка.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.07.2020 року у справі №127/18997/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача ОСОБА_4 та приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О. про визнання договорів дарування недійсними, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який розташований по АДРЕСА_1 , укладений 09.06.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., зареєстрований в реєстрі 985. В решті позову - відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 01.09.2020 року.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 09.06.2017 року, в мотивувальній частині вказаного рішення суд зазначив: «... належними відповідачами у справі мали б бути сторони договору, разом з тим, позивачем не були пред`явлені вимоги до ОСОБА_4 . Суд також не може визнати недійсним договір дарування в частині, оскільки частки ОСОБА_5 і ОСОБА_4 у спільній власності не були визначені».

В основу прийнятого рішення про задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування 1/2 частки житлового будинку, серед іншого покладено висновок судово-психіатричного експерта №513 від 14.11.2019 року, в якому зазначено, що ОСОБА_5 , 1929 року народження, 09.06.2017 року на період підписання договору дарування на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., виявляв ознаки психічного розладу у вигляді психоорганічного синдрому внаслідок органічного ураження головного мозку (дисциркуляторна, атеросклеротична енцефалопатія), внаслідок чого він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними на період 09.06.2017 року.

Крім того, як встановлено судом і на що звертає увагу позивач у своєму позові, договір дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та договір дарування земельної ділянки укладені одночасно - 09.06.2017 року.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, вказаною нормою фактично передбачено звільнення від доказування з підстав встановлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні.

Вказаним рішенням суду у справі, яке набрало законної сили встановлено: «Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позивач надав належні і допустимі докази, достатні в їх сукупності, які дають підстави для висновку, що на момент підписання договорів дарування 09.06.2017 року ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними».

З огляду на приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.07.2020 року у справі №127/13997/18, а саме те, що момент підписання договорів дарування 09.06.2017 року ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, доказуванню не підлягають.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що його права порушені як спадкоємця майна ОСОБА_5 , і підлягають захисту відповідно до ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України, шляхом визнання договору дарування від 09.06.2017 року недійсними, оскільки на момент укладення договорів ОСОБА_5 , перебував в хворобливому стані, мав розлади здоров`я, внаслідок чого він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, що також підтверджується наявним в матеріалах справи №127/18997/18 висновком судово-психіатричного експерта № 513 від 14.11.2019 року (т. 3 а.с. 8-19 справа №127/18997/18) з якого вбачається, що ОСОБА_5 , 1929 року народження, 09.06.2017 року на період підписання договору дарування на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., виявляв ознаки психічного розладу у вигляді психоорганічного синдрому внаслідок органічного ураження головного мозку (дисциркуляторна, атеросклеротична енцефалопатія), внаслідок чого він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними на період 09.06.2017 року.

Таким чином, враховуючи те, що висновок експерта не суперечив іншим матеріалам справи, не викликав сумнівів в його правильності, він був прийнятий судом як належний і допустимий доказ, а тому у суду відсутні будь-які сумніви щодо нього при розгляді даної справи про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч .2 ст. 719 ЦК України).

Сторонами у договорі дарування можуть бути, серед іншого фізичні особи (ч. 1 ст. 720 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК (в редакції від 18.03.2004 року).

Зазначений висновок узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 20 вересня 2018 року у справі № 369/11060/16-ц; від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61- 45189св18).

Враховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести належними і допустимими доказами наявність обставин, які вказують на те, що станом на момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Суд вважає, що позивач надав належні і допустимі докази, достатні в їх сукупності, які дають підстави для висновку, що на момент підписання договорів дарування 09.06.2017 року ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Твердження відповідачів у своїх письмових поясненнях, і щодо висновку експерта № 513 як неналежного і недопустимого доказу, оскільки висновок містить посилання на консультативні висновки лікаря від 25.04.2014 року, 17.02.2017 року, бланки яких не відповідають формі №028/0 первинної облікової документації «Консультативний висновок спеціаліста», затверджені наказом МОЗ України № 110 від 14.02.2012 року, що відсутній заповіт на спірну земельну ділянку, а також те, що вказані обставини вже були предметом дослідження в іншій цивільній справі і позивачу було відмовлено в задоволенні саме в цій частині вимог позову щодо визнання недійсним договору дарування недійсним, суд вважає безпідставними та жодними допустимими доказами не підтверджені, а вимоги позивача не спростовані.

Крім того, суд звертає увагу на те, що третьої особою, приватним нотаріусом також на адресу суду не надано жодного доказу, заперечення, задля спростування заявлених позивачем позовних вимог.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК).

Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що права позивача, як спадкоємця, порушені і підлягають захисту шляхом визнання договору дарування земельної ділянки, площею 0,0672 га, кадастровий номер: :02:014:0180, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 09.06.2017 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №987, недійсним, оскільки станом на момент вчинення правочину ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Оскільки судом визнається недійсним оспорюваний договір дарування земельної ділянки, суд вважає за необхідне припинити право власності відповідача ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0672 га, кадастровий номер: :02:014:0180, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Підстави припинення права власності визначені статтею 346 ЦК України. Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 346 ЦК України).

Так, дія Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ст. 2 Закону).

Пунктами 1, 2 ст. 12 Закону визначено, що державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Порядок проведення державної реєстрації прав визначений ст. 18 Закону.

Абзацом 1 п. 1 ст. 26 Закону визначено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 908,00 грн. за одну вимогу немайнового характеру, позов в частині визнання недійсним договору дарування будинку задоволений, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 229, 717 ЦК України; ст.ст. 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 82, 89, 128, 141, 258, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О., про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, задовольнити.

Визнати договір дарування земельної ділянки, площею 0,0672 га, кадастровий номер: :02:014:0180, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 09.06.2017 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., зареєстрований в реєстрі за №987, недійсним.

Припинити за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, площею 0,0672 га, кадастровий номер: :02:014:0180, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідачами може бути подана заява про перегляд заочного рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місце проживання АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складений 08.11.2023 року.

Суддя: