Номер провадження: 22-ц/813/1491/23
Справа № 947/7282/21
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.

За участю секретаря судового засідання: Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 01 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про визнання договору позики недійсним

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про визнання недійсним договору позики №117155 від 06.01.2017 року укладеному між ним та ТОВ «Велффін».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладені договору позики в електронній формі були порушені права позивача як споживача у вигляді неповідомлення належним чином з умовами укладеного договору з отримання фінансових послуг, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та привело до укладення договору на вкрай невигідних для споживача умовах компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції (послуг)) у разі невиконання зобов`язань та крім того, у порушення вимог Закону України «Про захист персональних даних», при укладенні даного договору здійснювалась обробка персональних даних позивача.

РішеннямКиївського районного суду м.Одеси від 01 червня 2021 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (, місцезнаходження: 03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 48 ) про визнання недійсним договору позики №117155 від 06.01.2017 року укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Велффін».

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 01 червня 2021 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Веллфін» про визнання недійсним договору позики №117155 від 06.01.2017 року.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при укладанні договору позики в електронній формі №117155 від 05.01.2017 року були порушені права позивача як споживача, у зв`язку із чим цей договір підлягає визнанню судом недійсним, зокрема апелянт зазначає про порушення норм встановлених ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з боку відповідача при укладанні договору позики. Крім того, ОСОБА_1 також посилається на те що відповідач не повідомляв його про умови та строки обробки його персональних даних. Як зазначає апелянт, з аналізу умов договору позики вбачається, що ним була надана згода на обробку персональних даних, але ніяких згод на обробку його персональних даних він не надавав. При цьому, ОСОБА_1 також зазначає про відсутність у кредитному договорі права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, що є порушенням вимог закону та підставою для визнання підпунктів 7.5. договору, щодо обробки персональних даних - недійсним.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Веллфін» не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 23.02.2023 року, учасники справи були повідомлені належним чином. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам в повній мірі відповідає, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 05.01.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Веллфін» у електронному вигляді на відповідному сайті було укладено договір позики в електронній формі №117155, після чого позивачем було отримано у позику 1201,00 гривень на умовах повернення до 05.02.2017 року , та протягом даних тридцяті днів зі сплатою процентів у сумі 1.9 % за кожний день користування позикою, а потім протягом строку заборгованості позичальник повинен сплачувати 1.9% за кожний день прострочення ( копія договору а/с 3).

Згідно умов договору позика надається виключно за допомогою веб-сайту позикодавця, за умови ідентифікації позичальника та використання цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, договір вважається укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, а сукупна вартість позики, яка складає 1892,75 грн., визначена у графіку розрахунків до договору, копія якого також надана позивачем ( а/с 12).

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що стороною позивача не доведено факт порушення ст. 203 ЦК України при укладенні договору, а також у чому саме полягає порушення позичальника, який самостійно зайшов до веб-сайта, ознайомився з умовами договору та графіком розрахунків з яким погодився, про що свідчить накладення електронного підпису, що є обов`язковими умовами для отримання грошей, зазначив свої персональні данні, тобто погодився на всі пропозиції за для отримання грошей і відповідно отримав їх. Суд дійшов висновку, що підписавши договір та отримавши гроші позичальник взяв на себе зобов`язання які повинен виконувати у відповідності до умов правочину.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, правовідносини у даній цивільній справі регулюються положеннями Цивільного кодексу України ( далі ЦК України ), Законом України « Про захист прав споживачів» а також Законом України «Про електронну комерцію».

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів ( ч.1,3 ст. 207 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ч.1 ст. 215 ЦК України).

Стаття 11 «Закону України « Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяв на момент укладення договору) визначає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Положеннями ч.1,2, п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини ( ч.1 ст. 217 ЦК України).

Відповідно до змісту статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У статті 3 ЗУ «Про електронну комерцію» (тут і далі у редакції, що була чинна на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно ст 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судовим розглядом справи встановлено, що 05.01.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Веллфін» було укладено договір позики в електронній формі №117155, відповідно до п.1.1. якого, Позикодавець надає Позичальникові на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 1201 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п.1.5 цього договору. Згідно з п.1.2 Договору, позика надається позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту позикодавця (https://creditup.com.ua), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно з п.1.3, строк позики за цим договором складає 30 (тридцять) днів , позика має бути повернута згідно графіку розрахунків (додаток до договору) до 05.02.2017 року. Згідно з п.1.4 Договору, цей договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором (а.с. 3-12).

Судом також встановлено, що факт отримання позичальником грошей по укладеному договору позики стороною позивача не заперечується.

Разом з тим, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вказаний договір позики є недійсним, оскільки при укладені договору позики в електронній формі були порушені права позивача, як споживача у вигляді неповідомлення належним чином з умовами укладеного договору з отримання фінансових послуг, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та привело до укладення договору на вкрай невигідних для споживача умовах компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції (послуг)) у разі невиконання зобов`язань і крім того у порушення вимог Закону України «Про захист персональних даних» при укладенні даного договору здійснювалась обробка персональних даних позивача.

Однак, апеляційний суд вважає вірним висновок суду, щостороною позивача не доведено факту порушення ст. 203 ЦК України при укладенні вищевказаного договору позики.

Зокрема, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що оспорюваний договір було укладено з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - Веб-сайту ТОВ «Веллфін» (Позикодавця), в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють, як єдине ціле. Позивачем на сайті ТОВ «Веллфін» (https://creditup.com.ua) самостійно створено Особистий кабінет, який є сукупністю захищених сторінок, логін та пароль до якого визначені самими позивачем, заповнено Заявку на отримання позики, надано підтвердження ознайомлення з офертою ТОВ «Веллфін».

Зазначене свідчить про те, що при укладенні оспорюваного договору позивачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення цього договору, без відповідних, в тому числі і вказаних, дій з боку позивача укладення договору було б неможливе.

Так, згідно п.7.6 Договору позики відповідач підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил програми лояльності, текст яких розміщено на сайті позикодавця. Із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився, що зазначено також у п. 7.5 Договору.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду, що Договір позики було укладено та підписано в електронній формі, і такі дії сторін відповідають приписам статей 6 та 627 ЦК України, статей 11 та 12 ЗУ «Про електронну комерцію».

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що при укладанні договору позики в електронній формі №117155 від 05.01.2017 року були порушені його права як споживача, у зв`язку із чим цей договір підлягає визнанню судом недійсним. Зокрема апелянт зазначає про порушення норм встановлених ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з боку відповідача при укладанні договору позики.

Проте вказані доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про: 1) особу, яка надає фінансові послуги: а) найменування (для фізичної особи - підприємця: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові), місцезнаходження, контактний телефон і адреса електронної пошти особи, яка надає фінансові послуги, адреса, за якою приймаються скарги споживачів фінансових послуг; б) найменування особи, яка надає посередницькі послуги (за наявності); в) відомості про державну реєстрацію особи, яка надає фінансові послуги; г) інформацію щодо включення фінансової установи до відповідного державного реєстру фінансових установ або Державного реєстру банків; ґ) інформацію щодо наявності в особи, яка надає фінансові послуги, права на надання відповідної фінансової послуги; д) контактну інформацію органу, який здійснює державне регулювання щодо діяльності особи, яка надає фінансові послуги; 2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 3) договір про надання фінансових послуг: а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг; б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору; в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується); г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій; ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору; д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги; 4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг: а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства.

В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Зі змісту оскаржуваного договору позики №117155 від 05.01.2017 року вбачається, що сторони погодили всі його істотні умови. Зокрема відповідач надав повну, всебічну, об`єктивну та достовірну інформацію про кредит перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Вказані умови викладені чітко і зрозуміло, тоді як позивачем не доведено, що під час укладення договору ТОВ «Веллфін» ввело його в оману, не надавши інформацію про умови договору в повному обсязі.

Згідно із пунктом 7.2 договору позики, уклавши цей Договір Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщено на Сайті Позикодавця.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Таким чином, своїм електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором у оспорюваному договорі позивач підтвердив, що до укладання цього Договору Позичальник отримав від Позикодавця інформацію, що визначена в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та в ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; позичальник повідомлений про свої права згідно ч.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 7.5. договору).

Будь-яких доказів того, що вказану інформацію перед підписанням оспорюваного правочину ОСОБА_1 не отримував, позивач не надав і таких доказів матеріали справи не містять.

Безпідставними є і посилання ОСОБА_1 про те, що відповідач не повідомляв його про умови та строки обробки його персональних даних. Як зазначає апелянт, з аналізу умов договору позики вбачається, що ним була надана згода на обробку персональних даних, але ніяких згод на обробку його персональних даних він, при цьому, не надавав. Також, апелянт ОСОБА_1 посилається на відсутність у кредитному договорі права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, що є порушенням вимог закону та підставою для визнання підпунктів 7.5. договору, щодо обробки персональних даних - недійсним.

Так, відповідно до п.7.5. Позичальник підтверджує також, що: він повідомлений про свої права згідно ст. Закону України «Про захист персональних даних» та що надав згоду на передачу та обробку Позикодавцем своїх персональних даних з метою оцінки фінансового стану Позичальника та його спроможністю виконати зобов`язання за Договором позики.

Крім того, слід зазначити, що п.11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено право суб`єкта персональних даних пред`являти вмотивовану вимогу щодо відкликання згоди на обробку персональних даних.

З огляду на те, що відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист персональних даних» згода є лише однією з підстав обробки персональних даних, відкликання згоди можливе лише у випадку обробки персональних даних відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист персональних даних». Крім того, відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульовані (лист Міністерства юстиції України №5543-0-33/13/6.1 від 26.04.2013 року).

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір, позивач надав відповідачу згоду на обробку своїх персональних даних.

Твердження позивача стосовно відсутності права на відкликання своєї згоди на обробку персональних даних є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, зокрема спірним кредитним договором, в якому не міститься жодних обмежень у правах позивача стосовно такого відкликання.

Не містять матеріали справи й доказів того, що позивач звертався до відповідача із заявою про відкликання згоди на обробку персональних даних, а тому доказу порушенням прав позивача суду не надано. Позивач підписав такий (спірний) договір, таким чином погодився із його умовами та правилами. При цьому, під час розгляду справи, ніяких незаконних дій з боку відповідача, про які зазначав позивач, колегією суддів встановлено не було.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 01 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про визнання договору позики недійсним - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06.03.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

О.С. Комлева