Дата документу 22.08.2023 Справа № 332/1410/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1410/22 Головуючий у 1 інстанції: Ретинська Ю.І.
Провадження № 22-ц/807/1094/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНКІ БРАЗЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНКІ БРАЗЕРС» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2022 року позивач ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати.

В обґрунтування вимог зазначено, що 15 грудня 2020 року між ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» та ОСОБА_1 було укладено Договір суборенди нежитлового приміщення № 15-12/20-69.

Згідно з п. 1.1. Договору суборенди, орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування визначене майно: нежитлове приміщення № 11, площею 7,2 кв. м., розташоване у будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п. 1.3. суборендар вступає у строкове платне користування майном у термін, визначений у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акту приймання-передавання майна.

На виконання зазначених умов Договору 15 грудня 2020 року ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» згідно з актом приймання-передавання нежитлового приміщення передало фізичній особі ОСОБА_1 визначене майно, а саме: нежитлове приміщення 11, площею 7,2 кв. м., розташоване у будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 8.1. Договір укладено строком на один рік: з 15.12.2020 року по 14.12.2021 року включно. Пунктами 2.1., 2.2. Договору визначено, що за користування майном щомісяця суборендар сплачує орендарю орендну плату в розмірі 1000,00 грн. Орендна плата за останній місяць сплачується суборендарем до 10 числа поточного місяця шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендаря на підставі цього Договору згідно з рахунком.

Пунктом 8.8. Договору визначено, що майно вважається повернутим орендарю з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Проте, в порушення умов Договору суборенди відповідач після закінчення строку дії Договору приміщення орендарю не повернув та з лютого 2021 року свої зобов`язання щодо оплати орендних платежів не виконав, у зв`язку із чим виникла заборгованість за період з лютого 2021 року по червень 2022 року в сумі 18 800, 90 грн.

На підставі зазначеного позивач просив стягнути заборгованість з орендної плати в сумі 18 800,90 грн., 3% річних в сумі 393,89 грн., інфляційні втрати в сумі 2655,12 грн., пеню відповідно до п. 7.2. Договору в сумі 2832,69 грн., штраф у розмірі 15 % від простроченої суми відповідно до п. 7.2 Договору 2445,88 грн.; а також судові витрати.

У серпні 2022 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 про захист прав споживачів, в якій останній просив суд визнати незаконними складені ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» за договором № 15-12/20-69 від 15.12.2020 року акти надання послуг з оренди приміщення № ЗП 000000171 від 28.02.2021; № ЗП 000000172 від 31.03.2021; № ЗП 000000173 від 30.04.2021; № ЗП 000000174 від 31.05.2021; № ЗП 000000181 від 30.06.2021; № ЗП 000000175 від 31.07.2021; № ЗП 000000176 від 31.08.2021; № ЗП 000000177 від 30.09.2021; № ЗП 000000178 від 31.10.2021; № ЗП 000000179 від 30.11.2021; № ЗП 000000180 від 31.12.2021; № ЗП 000000654 від 31.01.2022; № ЗП 000000655 від 28.02.2022; № ЗП 000000656 від 31.03.2022; № ЗП 000000657 від 30.04.2022; № ЗП 000000658 від 31.05.2022. Стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування зустрічних вимог зазначив, що він не користувався приміщенням в період з лютого 2021 року по червень 2022 року, оскільки договір було розірвано за згодою сторін в січні 2021 року. За період з лютого 2021 року по червень 2022 року орендодавець жодного разу не звертався до орендаря з пропозицією підписати акт надання послуг, не надсилав будь-яких документів на його адресу. Лише після спливу 14 місяців позивач за не отримував в період з січня 2021 року по травень 2022 року, а ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» не надавало послуг з оренди.

Так, акти приймання-передачі послуг ним не підписані, а мають лише підпис орендодавця, тож вони не відповідають ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, позивачем не долучено до матеріалів справи документів щодо обмеження суборендарю доступу до приміщення. Також до матеріалів справи не долучені акти звірки взаєморозрахунків, а також документів (рахунків) за споживання комунальних послуг, що додатково свідчить про відсутність споживання з боку ОСОБА_1 комунальних послуг у приміщенні та спростовує факт користування ним у зазначений період.

У зв`язку із цим вважав, що дії товариства мають ознаки нечесної підприємницької практики та підпадають під дію ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просив на підставі ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» одночасно вирішити питання про відшкодування моральної шкоди.

У січні 2023 року представником первісного позивача ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» було подано заяву про відмову від частини позовних вимог.

Так, представник первісного позивача остаточно просив стягнути: заборгованість за Договором суборенди за період з лютого 2021 року по 14 грудня 2021року включно в сумі 11129,85 грн., пеню відповідно до п. 7.2. Договору в сумі 2222,79 грн., інфляційні втрати в сумі 2490,91 грн., штраф у розмірі 15 % від простроченої суми відповідно до п.7.2 Договору 1669,00 грн., 3 % річних в сумі 328,00 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2023 року позовні вимоги ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» заборгованість за договором суборенди нежитлового приміщення № 15-12/20-69 від 15.12.2020 року, за період з лютого 2021 року по 14 грудня 2021 року у розмірі 11 129,85 грн., інфляційні втрати в сумі 2490,91 грн., штраф у розмірі 15% від простроченої суми відповідно до п.7.2. Договору 1669,00 грн., та 3% річних в сумі 328,00 грн., а також судові витрати у розмірі 2171,86 грн. судового збору.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 про захист прав споживачів відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на підписання акту приймання-передачі послуг лише позивачем, що є підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку; ненадання судом оцінки факту, що спірне приміщення перебуває в суборенді ФОП ОСОБА_3 з 15.11.2021 року; спростування факту користування спірним приміщенням з огляду на відсутність підписаних ОСОБА_1 актів наданих послуг, вихід суду за межі позовних вимог ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРС», оскільки останні стосуються стягнення заборгованості, а не компенсації, передбаченої пунктом 7.6 Договору, просив скасувати рішення суду, відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРС», позовні вимоги ОСОБА_1 за зустрічним позовом задовольнити, стягнути судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частково задовольняючи позов ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРС», суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вимог щодо стягнення заборгованості з орендної плати, інфляційних втрат та штрафу. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача пені, суд послався на неможливість застосування подвійного виду відповідальності шляхом нарахування відповідачу окремо штрафу і пені.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності ним належними та допустимими доказами факту дострокового припинення Договору суборенди, та з урахуванням відсутності суборендаря на території України протягом дії договору суборенди, складення таких актів та підписання їх в односторонньому порядку орендарем, суд не вважав порушенням Договору суборенди. З урахуванням того, що суд відмовив у задоволенні основних позовних вимог за зустрічним позовом, залишенню без задоволення також підлягали і похідні позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що 15 грудня 2020 року між ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 15-12/20-69 суборенди нежитлового приміщення ( далі-Договір) ( а.с. 17-20).

Відповідно до п. 1.1. Договору орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування визначене майно: нежитлове приміщення № 11, площею 7,2 кв. м., розташоване у будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 1.3. Договору суборендар вступає у строкове платне користування майном у термін, визначений у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акту приймання-передавання майна.

На виконання зазначених умов Договору 15 грудня 2020 року ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» згідно з актом приймання-передавання нежитлового приміщення передало фізичній особі ОСОБА_1 визначене майно, а саме: нежитлове приміщення 11, площею 7,2 кв. м., розташоване у будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний факт ОСОБА_1 не оспорюється.

Відповідно до п. 8.1. Договір укладено на строк з 15.12.2020 року по 14.12.2021 року включно. Пунктами 2.1., 2.2. Договору визначено, що за користування майном щомісяця суборендар сплачує орендарю орендну плату, з розрахунку 1000,00 грн. Орендна плата за останній місяць сплачується суборендарем до 10 числа поточного місяця шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендаря на підставі цього Договору згідно з рахунком.

Судом першої інстанції встановлено, що після укладення договору відповідач сплатив орендну плату за один місяць (грудень) та отримав ключі від приміщення. За січень 2021 року оплата за оренду відповідачем також була здійснена. Даний факт сторонами не оспорюється.

Згідно з п 8.6 Договору у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох днів повертається Суборендарем орендарю.

Пунктом 8.8. Договору визначено, що Майно вважається провернутим Орендарю з моменту підписання Сторонами Акта приймання-передавання.

Крім того, даним Договором визначено, що у разі дострокового розірвання цього Договору з ініціативи ОСОБА_4 сплачує Орендарю грошову компенсацію в розмірі орендної плати за період, що залишився до кінця терміну дії Договору, на який його було укладено, незалежно від повернення орендованого майна Орендарю (п. 7.6 Договору).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість, добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно по ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ч. 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ним за період з лютого 2021 року по 14 грудня 2021 року було сплачено орендну плату.

З матеріалів справи не вбачається, що сторони досягли згоди щодо розірвання Договору суборенди № 15-12/20-69 нежитлового приміщення. Доказів розірвання даного Договору у судовому порядку до матеріалів справи не надано.

Посилання відповідача на вчинення дій щодо розірвання Договору шляхом повернення Орендарю ключів від офісного приміщення, що є об`єктом оренди, не свідчать самі по собі про розірвання такого договору, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів вчинення дій, які можна вважати пропозицією про розірвання договору, адже, передача ключів від приміщення, за відсутності акта приймання-передавання об`єкта оренди, не може розглядатися як безумовна підстава відмови від оренди цього приміщення та згода Орендаря на дострокове розірвання договору.

В силу п. 8.8 Договору саме на Суборендаря покладено обов`язок щодо складання акта-передавання про повернення майна, з моменту підписання сторонами договору якого майно вважається поверненим Орендарю.

Зазначене спростовує посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ненадання останнім акту повернення приміщення не може слугувати безспірним доказом користування приміщенням, оскільки такого акту не надано і Орендарем.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи акта приймання-передавання об`єкта оренди від Суборендаря Орендарю, як то передбачено умовами п. 8.8 Договору, положеннями ст. 795 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів розірвання Договору, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується із доведеністю позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати за Договором суборенди № 15-12/20-69 нежитлового приміщення за період з лютого 2021 року по 14 грудня 2021 року в розмірі 11 129,85 грн.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо неотримання ним послуг оренди спірного приміщення, на підставі яких Орендарем складені акти приймання-передачі, колегія суддів вважає неприйнятними.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що за невиконання (не належне виконання зобов`язань по даному Договору сторони несуть відповідальність передбачену нормами чинного законодавства і цим Договором.

Так, відповідно до п.7.2. Договору за прострочення виконання суборендарем у встановлений термін грошових зобов`язань протягом 30 календарних днів за місцем обов`язкової оплати за цим договором, від сплачує штраф у розмірі 15 % від простроченої суми та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від несвоєчасної суми за весь період прострочення.

Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Аналізуючи зміст договору оренди, у тому числі положення, за якими визначена мета оренди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що цей договір є споживчим, а тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Умовами вказаного Договору крім штрафу у розмірі 15% за порушення строків платежів, передбачена пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України (пункт 7.2).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21.10.2015 № 6-2003цс15.

Крім того, тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того, який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру.

Вищенаведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, зробленому у постанові від 19.09.2018 у справі № 664/2784/15-ц.

Колегія суддів погоджується, що нарахування відповідачу окремо штрафу і пені є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення, та є несправедливим.

За таких обставин є несправедливим застосування до відповідача усіх цих правових наслідків через невиконання ним укладеного договору.

У зв`язку з цим, відповідно до положень п. 5 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), враховуючи засади розумності та справедливості, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне стягнути з відповідача штраф у розмірі 15% за порушення строків платежів, що становить 1669 грн.

Крім того, ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плата) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічна позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

З урахуванням вказаного, колегія судів погоджується із висновком суду про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» 3 % річних в розмірі 328 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2490,91 грн.

Протягом розгляду справи ОСОБА_1 та його представник не спростував дані розрахунки позивача, а також не надав суду контррозрахунок.

Посилання ОСОБА_1 на не підписання ним актів приймання-передачі послуг, що на його переконання є підставою для визнання таких актів недійсними, судова колегія відхиляє як безпідставні.

Так, прийнявши на себе зобов`язання щодо своєчасної та у повному обсязі сплати орендної плати у встановленому Договором розмірі та у встановлені Договором строки, ОСОБА_1 мав виконувати прийняті на себе зобов`язання.

Дотримуючись умов Договору, позивачем в силу п. 2.9 було складено та направлено відповідачу акти приймання-передачі послуг, що підтверджується матеріалами справи (а.с.68-78, 84).

Разом з тим, судова колегія наголошує, що відсутність підпису ОСОБА_1 на зазначених актах не звільняють його від виконання зобов`язання автоматично та не є підставою для припинення обов`язку відповідача щодо сплати коштів за орендоване майно, що було погоджено сторонами як на випадок розірвання договору, так і на випадок закінчення строку його дії відповідно до п. 2.5 Договору.

Враховуючи необґрунтованість тверджень апелянта та вимог його зустрічного позову щодо визнання недійсними складених позивачем актів приймання-передачі наданих послуг, колегія суддів погоджується із залишенням без задоволення судом першої інстанції похідної зустрічної позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про ненадання судом оцінки тому факту, що спірне приміщення перебувало в суборенді ФОП ОСОБА_3 на підставі договору від 15.11.2021 року, укладеного з ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРС», не заслуговують на увагу, оскільки зазначене слугувало обставиною (підставою) для відмови позивача від частини позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 на вихід суду за межі позовних вимог з огляду на те, що останні стосуються саме стягнення заборгованості, а не компенсації, передбаченої п. 7.6 Договору, є неприйнятним з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення» виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

У даному випадку оскаржуване рішення не містить висновків щодо вирішення незаявлених вимог позивача чи щодо задоволення його вимог, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, у більшому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРС» та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 серпня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М.Кримська

І.В. Кочеткова