провадження № 2/753/1452/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Кравців Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частини квартири, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частини квартири.

Позов мотивований тим, що 04.05.1994 року ОСОБА_2 , як члену ЖБК, із сім`єю на трьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видано ордер № 101822 на житлове приміщення в будинку ЖБК «Хімік-20» на право заняття житлового приміщення житловою площею 28, 76 кв м, яке складається із двох кімнат, та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Й у період спільного проживання однією сім`єю у кооперативній квартирі АДРЕСА_2 , ними за спільні кошти сім`ї було сплачено пайовий внесок у розмірі 43 261 000 купоно-карбованіців й 216 грн., що підтверджується довідкою ЖБК «Хімік-20» від 16.01.2019 року.

Вважає, що вказана квартира набута у спільну власність сім`ї у складі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (неї) шляхом повної сплати у 1997 році пайових внесків, а тому за нею має бути визнано право власності на 1/3 частину квазаної квартири, оскільки її право на частку у такому майні відповідачем не визнається, адже 13.03.2019 року ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану квартиру одноособово за ним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 , діючий на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 23.11.2020 року (а.с. 140), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 , діючий на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 25.05.2021 року (а.с. 95), позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні, зважаючи на їх необґрунтованість, а також недоведеність позивачем належними й допустимими доказами про прийняття позивачкою участі з відповідачем у придбанні квартири, її членство у ЖБК тощо, невірно визначеної позивачем особи відповідача з огляду на те, що спірна квартира 17.02.2021 року, тобто станом на час розгляду справи, позивачем на підставі договору купілі-продажу відчужена.

Відповідачем подано до суду відзив на позов від 07.06.2021 року (а.с.101-107, 108-121), доводи якого зводяться до вказаних висновків.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення погодженням сторін.

Справа розглядалась за правилом загального позовного провадження із проведеним підготовчив судовим засіданням 04.04.2023 року за участі сторін (а.с.165-171, 172).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Судом встановлено, що ордер № 101822 серії Ж виданий 05.05.1994 року на житлове приміщення в будинку ЖБК члену ЖБК ОСОБА_2 на сім`ю із трьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_7 (дочка), на право зайняття житлового приміщення житловою площею 28, 76 кв м, яка складається із двух кімнат, в квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 16).

Позивач вважає, що вказана квартира набута у спільну власність сім`ї у складі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 шляхом повної сплати у 1997 році пайових внесків, а тому за нею має бути визнано право власності на 1/3 частину квазаної квартири, оскільки її право на частку у такому майні відповідачем не визнається, адже 13.03.2019 року ОСОБА_2 зареєстровано право власності навказану квартиру одноособово.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_2 13.03.2019 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, серія та номер: 11, виданий 12.03.2019 ЖБК «Хімік-20», відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.04.2019 року (а.с.14).

Вказана реєстраційна дія державного реєстратора (реєстрація права власності квартири на ОСОБА_2 ) позивачем не оскаржується, що вказує на невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права а саме - визнання права власності на частку майна (квартири), з урахуванням встановленої обставини зареєстрованого 13.03.2019 року права власності на квартиру, не відновить права позивача.

Засіб захисту, що визначається ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути «ефективним» як у законі, так й на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (&75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєва проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Однак, такий спосіб захисту, як встановленя факту не проживання особи відповідача із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не сприяє ефективному відновленню порушеного (невизнаного) права.

Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного.

З-поміж іншого, позивачем не доведено належними та допустими доказами її участі у спільному придбанні квартири, що вказує не недоведенусть вимоги.

А відповідно до інформації з указаного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 03.05.2023 року, право власності на вказану квартиру 17.02.2021 року зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2021 року, посвідченим приватним нотаріусам Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О.

Тобто, станом на час розгляду цієї прави, власником вказаної квартири є ОСОБА_8 , що вказує на те, що позивачем не вірно визначена особа відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, склад їх учасників, в межах підготовчого судового засідання, оскільки справа розгладається у порядку загального позовного провадження, з`ясовував питання щодо належної особи відповідача, правильності обраного способу захисту порушеного права.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст. 51 ЦПК України).

На підставі вимог ст. 51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача.

Враховуючи той фактор, що позивачем пред"явлено позов до неналежного відповідача, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні такого позову.

Позов, пред"явлений позивачем до неналежного відповідача, підлягає відмові у його задоволенні.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судови збір покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На пілставі вищевикладеного, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частини квартири,- відмовити.

Понесені позивачем судові витрати покласти на такого позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: