Справа № 572/4418/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ведяніна Т. О.
Провадження № 22-ц/802/845/23 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Власюк О. С.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Немовицької сільської ради, приватний нотаріус Токов Василь Григорович; про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 подану його представником ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2022 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, мотивуючи його тим, що 18 січня 1999 року уклала шлюб з ОСОБА_3 , від шлюбу у них народилось троє дітей.

За час подружнього життя побудували будинок в АДРЕСА_1 на земельній ділянці, переданій у власність ОСОБА_3 рішенням Тиненської сільської ради № 212 від 09 червня 2005 року.

Також придбали легковий автомобіль «Мітцубісі».

Просила поділити придбане у шлюбі майно.

Під час розгляду справи позовні вимоги неодноразово змінювались та доповнювались . Остаточно позивач просила визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його, визнавши на кожним із колишнього подружжя право на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки. Автомобіль просила залишити їй у власність, стягнувши з неї вартість 1/2 частини його частини на користь відповідача.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 02 грудня 2019 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль марки «MITSUBISHI», 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 .

Визнано, що ідеальні частки сторін у спільному майні - автомобілі «MITSUBISHI» 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , становлять по 1/2 частині за кожним.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 12 березня 2020 року скасовано рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року в частині відмови у позові та у частині розподілу судових витрат та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, площею 0,1957 га.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 ідеальної частки у праві власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку.

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про визнання спільною власністю подружжя та поділ земельної ділянки та житлового будинку скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В грудні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним. У цьому позові позивач просила визнати недійсним договір дарування ОСОБА_3 ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1957 га., розташованої по АДРЕСА_1 , виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений 01 квітня 2015 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за №450, який зареєстрований за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 54.

01 квітня 2015 року подарував ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1957 га, розташовану по АДРЕСА_1 , яка виділена для будівництва житлового будинку і на якій знаходиться закінчений будівництвом житловий будинок.

Позивач вважає, що договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Токовим В.Г., зареєстрований в реєстрі за №450/ має бути судом визнаний недійсним, оскільки він порушує права ОСОБА_2 , яка, відповідно до вимог ст.89 ЗК України та ст.60 СК України, є співвласником вказаної земельної ділянки, яка набута під час її перебування у шлюбі із ОСОБА_4 , через що ця земельна ділянка має бути поділена між нею та ОСОБА_4 .

Спір з приводу оспорення договору дарування земельної ділянки також неодноразово розглядався судами.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 09 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будівництво житлового будинку на спірній земельній ділянці, яка одержана ОСОБА_3 в порядку безоплатної приватизації як частки із земельного фонду, та є його особистим майном, не було розпочато, як не було й отримано відповідних дозволів з цією метою на момент укладення оспорюваного договору дарування, а тому права позивача при відчуженні вказаної земельної ділянки порушені не були й відповідно відсутні підстави для визнання такого правочину недійсним.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 09 липня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у справі № 572/4418/15-ц від 18 листопада 2020 року рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 09 липня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справа №572/5296/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права спільної власності на майно об`єднано в одне провадження із справою № 572/4418/15-ц за позовом , поданим у грудні 2015 року позивачкою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним

Рішенням Сарненського районного суду від 07 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено.

Постановлено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору : орган опіки та піклування Немовицької сільської ради, приватний нотаріус Токов Василь Григорович - про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, визнання договору недійсним - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1957 га., розташованої по АДРЕСА_1 , виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений 01 квітня 2015 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за №450, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Реєстраційний номер об`єкта нерухомості 54.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майно, придбане у шлюбі, а саме : житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1957 га., розташовані по АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1957 га., розташованої за цією ж адресою.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Покликається на те, що спірний будинок збудований без належних дозволів тому є самочинним будівництвом, земельна ділянка є особистою власністю відповідача ОСОБА_3 , у зв`язку з чим він розпорядився цією земельною ділянкою.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_4 , інші особи не з`явились, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Перевіривши правильність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у позові з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , перебували у шлюбі, який було зареєстровано 18 січня 1999 року Тинненською сільською радою Сарненського району Рівненської області, про що зроблено актовий запис №01.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року, яке набрало законної сили 08 вересня 2014 року.

Рішенням Тинненської сільської ради №212 від 09 червня 2005 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1975 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення в с.Тинне Сарненського району Рівненської області.

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 24 жовтня 2008 року, встановлено, що ОСОБА_3 на підставі рішення Тинненської сільської ради Сарненського району Рівненської області №212 від 09 червня 2005 року набув право власності на земельну ділянку площею 0,1957 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яку в подальшому 01 квітня 2015 року подарував ОСОБА_4 , що підтверджено дослідженою судом копією договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Токовим В.Г. 01 квітня 2015 року.

За інформацією Тинненської сільської ради №108 від 16 березня 2016 року згідно із записами в погосподарській книзі №17, номер об`єкта поговсподарського обліку 1080 (за адресою АДРЕСА_1 ) зареєстровано господарство, головою якого з березня 2010 року являється ОСОБА_3 .

За цією ж адресою зареєстровані та проживають ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджено копіями довідок, виданих Тинненською сільською радою Сарненського району Рівненської області за №196, №197 від 14 липня 2011 року та №198 від 16 липня 2015 року.

З копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, вбачається, що станом на 20 червня 2016 року по АДРЕСА_1 знаходився житловий будинок загальною площею 90 м2, житловою площею 63.2 кв. м та господарські будівлі 2008 року забудови.

Звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкту індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , згідно із яким первісне функціональне призначення об`єкту індивідуальний житловий будинок, будівництво якого завершено у 2008 році.

З довідки №270 від 21 вересня 2015 року, інформації №335 від 08 грудня 2015 року виданої Тинненською сількою радою вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 побудований без правовстановлюючих документів, а сторони по справі із дітьми вибули у вказане будинковолодіння з березня 2010 року.

Ураховуючи викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самочинно, без дозвільних документів побудували на належній ОСОБА_3 земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 житловий будинок загальною площею 90 м.2, житловою площею 63 м. кв.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої станом на 21 січня 2019 року житловий будинок загальною площею 90. 5 кв м з господарськими будівлями та спорудами (реєстраційний номер 254), а також земельна ділянка (кадастровий номер :01:001:0031), розташовані по АДРЕСА_1 зареєстровані на праві приватної власності за ОСОБА_4 09 січня 2018 року. Підстава виникнення права власності відомості з ДЗК та декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 13 грудня 2017 року (серія та номер РВ 30).

З матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2017 року управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції Рівненської області зареєстровано повідомлення про початок будівельних робіт замовником ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 на підставі будівельного паспорта, виданого відділом містобудування, архітектури та інфраструктури Сарненської райдержадміністрації від 03.02.2017 року.

У декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 13 грудня 2017 року (серія та номер РВ 30), поданій ОСОБА_4 містяться відомості про збудований одноповерховий будинок за адресою АДРЕСА_1 ,загальною площею 90.5 кв. м, та складається з трьох кімнат житловою площею 47.1 кв. м. Саме на підставі цієї декларації здійснено реєстрацію права власності на будинок за ОСОБА_4 .

Декларація є чинною, у визначеному законом порядку не скасовувалась.

З експлікації до технічного паспорта на будинок по АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСОБА_2 у 2016 року вбачається, що будинок по АДРЕСА_1 має загальну площу 90 кв. м . та складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 63.2 кв. м.

У технічному паспорті та у Звіті про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкту житлового будинку по АДРЕСА_1 , який виготовлено у 2016 році (далі - Звіт), зазначено про наявність незавершеної будівництвом літньої кухні за цією ж адресою.

Також у Звіті , розділ «Загальні висновки» зазначено , що будівля , житловий будинок по АДРЕСА_1 двоповерхова, що підтверджується доданими фотографіями, у той час як згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 13 грудня 2017 року, поданій відповідачем ОСОБА_4 , зазначено про готовність до експлуатації одноповерхового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до приписів частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущенні.

У зв`язку з відмінністю в характеристиках по будинку, самочинно побудованому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 та в поданій відповідачем ОСОБА_4 декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 13 грудня 2017 року (серія та номер РВ 30), апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що самочинно збудований будинок, який позивач просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності, є узаконеним на підставі поданої відповідачем ОСОБА_4 . Декларації про готовність об"єкта до експлуатації та не має статусу самочинного будівництва.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року зазначила таке: «…Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).»

Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Ураховуючи викладене та приймаючи до уваги ту обставину, що будинок по АДРЕСА_1 збудований у період шлюбу позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 з технічними характеристиками - двохповерховий, кількість житлових кімнат - чотири, житлова площа - 63.2 кв. м., загальна площа - 90 кв м без належних дозвільних документів, декларація про готовінсть цього об"єкта до експлуатації забудовниками не подавалась, отже, будинок є самочинним будівництвом, апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину будинку необхідно відмовити з наведених підстав.

Позовні вимоги про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним та рішення суду про задоволення позову у цій частині обґрунтовано посиланням на положення частини 4 статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України .

Зокрема,частиною 4 статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно з приписами статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Оскільки право власності на будинок, самочинно збудований ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 не виникло, підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним відсутні.

Відповідно до приписів статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

При розгляді справи суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, вважав встановленими обставини, які є недоведеними, дійшов помилкових висновків про задоволення позовних вимог, тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 376, 381, 382-384, 389 - 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 подану його представником ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2022 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Немовицької сільської ради, приватний нотаріус Токов Василь Григорович; про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді: