ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/8769/21 Номер провадження 22-ц/814/951/23Головуючий у 1-й інстанції Аркатова К.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Дряниці Ю.В., Триголова В.М.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області та представника ОСОБА_1 адвоката Малойван Євгена Ігоровича

на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 листопада 2021 року, постановлене суддею Аркатовою К.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Малойван Є.І. звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, в якому просив стягнути з відповідача моральну шкоду, заподіяну внаслідок часткової втрати професійної працездатності у розмірі 200 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13.07.1970 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до заводу ім. Малишева обрубувачем фасонного лиття 3 ст. в цеху 550, з 23.12.1974 року переведений інженером технологом дрібного лиття в цеху № 550, 10.06.1979 року переведений старшим майстром дільниці обрубки в цеху № 550, де працював до 2006 року. Виробничі фактори призвели до незворотніх патологічних змін в організмі, внаслідок чого відповідач є інвалідом 3 групи та має 50% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання.

Вказав, що право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, чинній на час встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності, обов`язок з відшкодування моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків.

У зв`язку із отриманням професійного захворювання він не має змоги вести звичне життя, тому що відчуває фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів та емоційного стану.

Внаслідок професійного захворювання докорінно змінився уклад життя позивача. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, змушений залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя. Навіть при пересуванні та виконанні робіт по господарству, він систематично відчуває біль у грудній клітині, періодичний біль в області серця, турбує задишка, головний біль, сухий кашель, загальна слабкість, втома. На теперішній час стан його здоров`я не відновлений, негативні зміни у його житті незворотні. Всі ці фізичні та емоційні відчуття призводять до душевного болю, поганого сну та до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, що має наслідком перебування в напруженому стані, стані знервованості та роздратованості.

Хронічний бронхіт, ускладнений емфіземою легень призводить до асиметрії та зміни артеріального тиску, частіше в бік підвищення, загальної слабкості, стомлюваності, підвищеної чутливості, головного болю, що викликає відчуття тривоги, переживання за своє майбутнє. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійного захворювання і до втрати професійної працездатності.

Позивач зазначає, що за таких обставин, відповідно до діючого законодавства, йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я внаслідок дії шкідливих та небезпечних виробничих факторів та середовища.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну внаслідок втрати професійної працездатності, у розмірі 50 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду оскаржили представник ОСОБА_1 адвокат Малойван Євген Ігорович та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Малойван Є.І. просить рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Вказав, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер професійного захворювання, відсоток втрати працездатності, стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках, потребу в постійному лікуванні наслідків професійного захворювання.

Зазначає, що визначена судом сума відшкодування моральної шкоди є несправедливою та такою, що не відповідає обставинам справи.

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що Законом України від 23.02.2007 № 717-V, який набрав чинності з 20.03.2007, внесені зміни до Закону від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Зокрема, виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Тому на правовідносини, що виникли, з урахуванням дати звернення позивача в суд, поширюються норми Закону № 1105-XIV в редакції, чинній на 01.01.2015, який покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає такого відшкодування Фондом. Тобто, стверджує, що Закон № 717-V має зворотню дію, встановлюючи цивільно-правову відповідальність роботодавця за нещасні випадки, які трапилися до набрання ним чинності. За таких обставин вважає відсутніми підстави для задоволення позову.

Зазначає, шо факт отримання виробничої травми та втрати професійної працездатності і настання інвалідності, підтверджені висновком МСЕК та Актом розслідування професійного захворювання, не можуть бути беззаперечним доказом наявності моральних страждань.

Заперечує обґрунтованість визначеного судом до відшкодування розміру моральної шкоди. Вважає, що з боку відповідача не було жодних протиправних дій та/або бездіяльності, стягнута сума моральної шкоди не відповідає принципу розумності та пропорційності, є завеликою та необґрунтованою, так як позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують факт її заподіяння.

Відзиву на апеляційні скарги в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 березня 2023 року замінено відповідача у справі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Малойван Є.І. підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 13.07.1970 року прийнятий на роботу до заводу ім. Малишева обрубувачем фасонного лиття 3 ст. в цеху 550, з 23.12.1974 року переведений інженером технологом дрібного лиття в цеху № 550, 10.06.1979 року переведений старшим майстром дільниці обрубки в цеху № 550, де працював до 2006 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 8-9).

19 грудня 2001 року було складено повідомлення № 338 про хронічне професійне захворювання (профотруєння) ОСОБА_1 (а. с. 10).

Згідно акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 25.12.2001 року у ОСОБА_1 виявлено професійне захворювання через шкідливі умови праці, а саме встановлено діагноз: пильовий бронхіт ІІ ст. в фазі неповної ремісії; емфізема легень І-ІІ ст., ДН ІІ ст. Нейросенсорна тугоухість зі значним зниженням слуху (а.с. 11-12).

25 серпня 2004 року складено повідомлення про професійне захворювання (отруєння) ОСОБА_1 (а.с. 13).

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 21.01.2005 ОСОБА_1 встановлено діагноз: вібраційна хвороба від впливу локальної вібрації ІІ ст. (вегетативно-сенсорна поліневропатія верхніх кінцівок з антиоспазмами пальців, вегетативно-трофічними порушеннями на кистях, 2-х сторонній плечелопаточний періартроз. Захворювання професійне. Пильовий бронхіт ІІ ст. Нейросенсорна тугоухість (а.с. 14-16).

Згідно листа Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 05.03.2021 року за вих. № 15.02-14/1277 ОСОБА_1 перебуває на обліку з 08.01.2002 року як потерпілий внаслідок професійного захворювання, отриманого під час роботи на ДП «Завод імені В.О. Малишева», акт розслідування хронічного професійного захворювання від 25.12.2001 року (а.с. 22).

ОСОБА_1 було встановлено 50 % втрати професійної працездатності з 08.01.2002 по 01.03.2003, згідно довідки Харківської обласної МСЕК № 4 від 13.02.2002 серії 2-18 АЕ № 013619 (а.с. 24, зворотня сторона).

Під час повторних переоглядів позивачу встановлено: 50 % втрати професійної працездатності з 08.01.2003 по 01.03.2005 та 3 група інвалідності згідно довідки Харківської обласної МСЕК № 4 від 26.02.2003 серії 2-18 МАЖ № 024409 (а.с. 24); 50 % втрати професійної працездатності з 01.03.2005 по 01.03.2006 та 3 група інвалідності згідно довідки Харківської обласної МСЕК № 3 від 02.03.2005 серії ХАР-4 № 000198 (а.с. 23, зворотня сторона); 50 % втрати професійної працездатності з 01.03.2006 безстроково та 3 група інвалідності згідно довідки Харківської обласної МСЕК № 3 від 01.03.2006 серії ХАР-4 № 002964 (а.с. 23).

Позивачу призначена та виплачена одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності та щомісячні страхові виплати які він отримує по теперішній час. Відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_1 не нараховувались та не виплачувались.

Задовольняючи частково позовні вимоги, з урахуванням наведених обставин, місцевий суд дійшов висновку про те, що самим фактом втрати позивачем професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням ОСОБА_1 спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України має бути відшкодована. При цьому розмір відшкодування місцевим судом визначено у сумі 50 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстави для відшкодування моральної шкоди, проте не згодна з визначеним розміром її відшкодування.

Відповідно до вимог ст. 3, 56 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

У частині першій та другій статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-XIV.

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відповідно до статті 13 Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених устатті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.01.2019 у справі № 210/2104/16-ц.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Доводи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, що Закон № 717-V має зворотну дію, встановлюючи цивільно-правову відповідальність роботодавця за нещасні випадки, які трапилися до набрання ним чинності колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Таким чином, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2008 у справі № 210/5258/16-ц.

Тому доводи апеляційної скарги Фонду з посиланням на зміну редакції Закону № 1105-XIV та необхідність його застосування в редакції, чинній на 01.01.2015, який покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає такого відшкодування Фондом, - колегія суддів визнає безпідставними та відхиляє. Дія Закону №1105-XIV станом на час виникнення страхового випадку у лютому 2002 року передбачала можливість відшкодування моральної шкоди за наслідками професійного захворювання за рахунок Фонду. Тому висновки суду першої інстанції щодо підставності стягнення шкоди з Фонду ґрунтуються на законі, яким гарантовано право потерпілого на відшкодування моральної шкоди з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності і реалізація такого права не залежать від дати звернення позивача в суд із цим позовом.

Щодо доводів апеляційної скарги Фонду щодо відсутності належних доказів заподіяння позивачу моральної шкоди і про завищений розмір її відшкодування та доводів апеляційної скарги позивача про необґрунтовано малий розмір відшкодування, колегія суддів зазначає наступне.

Посилання Фонду соціального страхування, що висновок МСЕК та Акт розслідування професійного захворювання не можуть бути визнані беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань, колегія суддів визнає неспроможними та відхиляє.

При цьому апеляційний суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, сформовану у справі №210/5258/16-ц від 05.12.2018, яка містить висновок, що Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає та не було. Крім того, вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди не мали встановлювати належність або неналежність виконання МСЕК обов`язку зі встановлення факту завдання позивачеві моральної шкоди.

Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди та порядок її стягнення з відповідачів, колегія суддів приймає до уваги наступне.

Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 у справі № 1-9/2004 щодо застосування статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (Постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Суд апеляційної інстанції погоджується з встановленим районним судом фактом заподіяння моральної шкоди позивачеві у зв`язку із стійкою втратою професійної працездатності, а також ті обставини, що стан здоров`я позивача на теперішній час не відновлено, вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійного захворювання, дійшов правильних висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів на відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищевказнаі обставини справи та вимоги чинного законодавства, колегія суддів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання, отримання ушкодження здоров`я, безумовно, змінило його нормальний життєвий ритм, а тому приходить до висновку про збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до 100000 грн.

При цьому, колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавсті» від 16 січня 2020 року № 466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу Українищодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесенихЗаконом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Оскільки станом на 01 січня 2021 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6000,00 грн., а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 100000 грн., що перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6000*4=24000,00 грн.), колегія суддів приходить до висновку, що стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди необхідно проводити з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку що апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області задоволенню не підлягає, оскільки її доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Малойван Є.І. щодо несправедливості визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди завданої позивачу та його невідповідності обставинам справи колегія суддів вважає обгрунтованими, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди.

Статтею 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ч. 4 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 4, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Малойван Євгена Ігоровича задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 листопада 2021 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності ОСОБА_1 з 50000 грн. до 100000 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Ю. В. Дряниця

В. М. Триголов