КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Справа №362/4881/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1349/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року (суддя Ковбель М.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину щодо первинного набуття права власності на нерухоме майно та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

встановив:

у серпні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним фіктивний правочин, який полягає у активній дії - передання ОСОБА_5 ОСОБА_4 свого права користування земельною ділянкою, площею 0,08га, по АДРЕСА_1 та передання їй права стати власником збудованого ОСОБА_5 будинку і земельної ділянки під забудову, площею 0,08га, по АДРЕСА_1 .

Також позивачка просила визнати недійсними правові акти, які базуються на фіктивному правочині, а саме:

- протокол засідання виконавчого комітету Глевахівської сільської ради депутатів трудящих Васильківського району Київської області від 24 січня 1972 року в частині, що стосується порушення питання про передання земельної ділянки по АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 ОСОБА_6 ;

- наказ директора господарства Всесоюзного науково-дослідного інституту цукрових буряків від 5 лютого 1972 року про передання в користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 ОСОБА_6 ;

- рішення виконкому Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 22 березня 1979 року, яким відмінено рішення виконкому від 8 грудня 1970 року про видачу дозволу ОСОБА_5 на будівництво жилого будинку на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 та переоформлення у архітектора району проектно-технічної документації на продовження будівництва житлового будинку на земельній ділянці по

АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 ;

- акт, затверджений архітектором Васильківського району, про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку, датований 15 березня 1979 року;

- свідоцтво виконавчого комітету Васильківської районної ради народних депутатів Київської області на забудову індивідуальної садиби по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 від 16 квітня 1979 року;

- акт державної приймальної комісії виконавчого комітету ради народних депутатів Київської області про прийняття до експлуатації індивідуального домоволодіння від 25 квітня 1979 року, яким прийнято до експлуатації будинок по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 ;

- рішення виконавчого комітету Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області №176 від 16 липня 1979 року;

- свідоцтво, видане виконавчим комітетом Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області, про право особистої власності від 3 серпня 1979 року на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 .

Крім того, позивачка просила встановити факт здійснення будівництва житлового будинку в період із 1970 року по 1979 рік на земельній ділянці, площею 0,08га, по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 ; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті її чоловіка ОСОБА_5 за законом на все майно та усі спадкові права, в тому числі на право власності на збудований ним будинок, що розташований на земельній ділянці, площею 0,08га, по АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок збудований її покійним чоловіком ОСОБА_5 , що розташований на земельній ділянці, площею 0,08га, по АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що на початку 1970 року її чоловік - ОСОБА_5 отримав від Глевахської сільської ради депутатів трудящих Васильківського району Київської області земельну ділянку, розміром 0,08га, під індивідуальну забудову житлового будинку по АДРЕСА_1 . В цьому ж році вони власними силами і за власні кошти розпочали будівництво житлового будинку за вказаною адресою.

Позивачка зазначала, що в 1972 році їй запропонували працювати двірником у Києві, однак відповідно до чинного на той час законодавства, щоб влаштуватися на роботу у Києві двірником та в перспективі отримати від держави квартиру та відповідну київську прописку, заборонялося мати власність в іншій місцевості, а тому вони з чоловіком вирішили переоформити право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , а також право користування будинком, після його збудування, на когось із рідних, щоб мати паралельну можливість їй влаштуватися на роботу в Києві двірником, стати в чергу на квартиру в Києві, отримати її та прописатися в ній. У зв`язку з вищезазначеним, ОСОБА_5 вирішив тимчасово передати право користування своїм майном молодшій сестрі - ОСОБА_7 , якій на той час було 19 років. Протоколом засідання виконавчого комітету Глевахівської сільської ради депутатів трудящих Васильківського району Київської області від 24 січня 1972 року порушено питання про передання земельної ділянки по АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 ОСОБА_6 , а наказом директора господарства Всесоюзного науково-дослідного інституту цукрових буряків від 5 лютого 1972 року вирішено передати в користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 ОСОБА_6 .

Позивачка стверджувала, що наприкінці 1978 року - початку 1979 року ОСОБА_5 було закінчено будівництво будинку по АДРЕСА_1 . Після чого подружжя домовились із ОСОБА_4 про те, що вона стане формальним власником вказаного будинку і земельної ділянки, а згодом переоформить в зворотному порядку на ОСОБА_5 та ОСОБА_1 право користування їх майном.

Позивачка зазначала, що вона зі своїм чоловіком вчинили із ОСОБА_4 фіктивний правочин, без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, спрямований на передання у власність (первинне набуття права власності) ОСОБА_4 свого нерухомого майна, а саме земельної ділянки та будинку по АДРЕСА_1 . На виконання фіктивних домовленостей між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 із одного боку та ОСОБА_4 із іншого боку, остання 20 березня 1979 року звернулася із заявою (вхідний №59 від 20 березня 1979 року) до Глевахської селищної ради депутатів трудящих Васильківського району Київської області про скасування рішення виконкому Глевахівської сільської ради депутатів трудящих від 8 грудня 1970 року про дозвіл на будівництво ОСОБА_5 та надання нового дозволу на будівництво на цій земельній ділянці із виданням відповідної проектної документації на ОСОБА_4 .

Рішенням виконкому Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 22 березня 1979 року, за заявою ОСОБА_4 , відмінено рішення виконкому від 8 грудня 1970 року про видачу дозволу ОСОБА_5 на будівництво жилого будинку на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 та вирішено переоформити у архітектора району проектно-технічну документацію на продовження будівництва житлового будинку на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 .

Позивачка зазначала, що архітектор Васильківського району на підставі рішення виконкому Глевахівської сільської ради народних депутатів від 22 березня 1979 року, встановили в натурі межі присадибної земельної ділянки площею 800кв.м, розташованої в селі Глеваха Васильківського району Київської області, для будівництва індивідуального жилого будинку. Вказаний акт було затверджено архітектором району 15 березня 1979 року, хоча підставою для його складання стало саме рішення виконкому від 22 березня 1979 року.

В подальшому, 16 квітня 1979 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво № НОМЕР_1 на забудову індивідуальної садиби на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 , а 25 квітня 1979 року - Акт державного приймання до експлуатації індивідуального домоволодіння. Крім того, 3 серпня 1979 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 на підставі відповідного рішення виконавчого комітету Глевахівської селищної ради народних депутатів №176 від 16 липня 1979 року.

Позивачка вважала, що за період з березня по квітень 1979 р. ОСОБА_4 не могла збудувати житловий будинок і ввести його в експлуатацію, що підтверджує той факт, що будинок будував ОСОБА_5 і на момент оформлення права власності відповідача на будинок, він вже існував.

Позивачка посилалася на те, що з 1979 року в збудованому ОСОБА_5 будинку продовжувала проживати його сім`я - дружина, діти та його батьки, а відповідачка разом із своїм чоловіком на початку 1980-х років виїхала на постійне місце проживання до Росії, де з часом стала громадянкою Російської Федерації після розпаду СРСР, мала там постійне місце проживання, народила дітей, отримала роботу.

Позивачка зазначала, що в період з 1979 року по 2016 рік, коли відповідачка приїжджала на декілька днів в Україну провідати рідних, ОСОБА_5 просив її здійснити переоформлення спірних земельної ділянки та будинку на нього, однак відповідачка постійно уникала таких дій, мотивуючи це тим, що в неї мало часу і вона хоче побути із рідними, а не витрачати час, займаючись юридичною тяганиною. За цей час, 26 січня 1988 року на відповідачку отримувався дозвіл на перепланування будинку, а 9 вересня 2005 року їй передано у власність земельну ділянку, площею 0,02 га, яка прилягає до її садиби, для ведення особистого селянського господарства.

Позивачка вважала, що в 1979 році між подружжям ОСОБА_8 з одного боку і ОСОБА_4 з іншого боку був укладений фіктивний правочин (дія спрямована на набуття і зміну цивільних прав і обов`язків), який є недійсним з моменту його вчинення, а внаслідок порушення і невизнання в липні 2019 року відповідачкою її майнових прав на спадкове майно - спірний будинок - ці права підлягають судовому захисту. Під фіктивним правочином розуміється факт передання ОСОБА_5 ОСОБА_4 прав користування земельною ділянкою та передання їй фіктивне (номінальне) право стати власником збутового ОСОБА_5 будинку і земельної ділянки під забудову.

Позивачка стверджувала, що на початку 2016 року, після смерті ОСОБА_5 , у відповідачки виник злочинний корисливий план заволодіння майном сім`ї покійного брата, а тому вона відмовилася повертати їй будинок та земельну ділянку. Крім того, 17 липня 2019 року відповідачка написала їй лист з проханням звільнити до 1 серпня 2019 року належний їй будинок по АДРЕСА_1 , чим здійснила одночасно порушення та невизнання її цивільних прав на належний їй за моральним правом будинок, який залишився у спадок після смерті її чоловіка ОСОБА_5 і який вона прийняла як спадщину внаслідок фактичного проживання у вказаному будинку на момент смерті чоловіка, тобто на момент відкриття спадщини.

Позивачка посилалася на те, що після смерті чоловіка у лютому 2016 року, вона прийняла спадщину, у тому числі і право на оспорювання фіктивного правочину та здійснення права на судовий захист шляхом визнання права власності на своє законне майно (спірний будинок), яке було створене її руками та руками її покійного чоловіка.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість та помилковість висновків суду першої інстанції про те, що вона не довела належними та допустимими доказами, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений фіктивний правочин, під час якого був відсутній намір створити юридичні наслідки у вигляді відчуження (передання) ОСОБА_5 майна та неправомірного набуття права власності на спірне майно відповідачкою.

Позивачка зазначає, що судом не враховано та не надано належної оцінки тому факту, що відповідачка на початку 1980-х років виїхала на постійне місце проживання до Росії, де проживає і на даний час, доказом чого є довіреність від 1 жовтня 1982 року, якою вона уповноважила ОСОБА_9 та ОСОБА_10 користуватися та розпоряджатися спірним домоволодінням.

Позивачка стверджує, що в спірному будинку покійний ОСОБА_5 та його сім`я не були прописані, що свідчить про те, що вона з чоловіком були вимушені прописатися в 1972 році Києві, щоб працюючи двірником, отримати квартиру.

Позивачка вважає, що неспростовними доказами заявлених нею позовних вимог є довідка №732, видана 16 травня 1970 року Глевахівською сільською радою ОСОБА_5 про те, що він є забудовником, для пред`явлення на торговельний склад на відпуск будівельних матеріалів, а також накладні, товарні чеки та квитанції за 1970-1971 роки про придбання ОСОБА_5 будівельних матеріалів для будівництва спірного будинку.

Також позивачка зазначає, що спір про право між сторонами по справі на нерухоме майно за фіктивним правочином виник по суті лише в липні 2019 року, саме тоді і відбулося невизнання і порушення її прав, а тому строк позовної давності у даному випадку не пропущений.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки - адвокат Ткач В.Д. просить рішення суду залишити без змін, провести розгляд справи у відсутність відповідачки та її представника.

Представник відповідачки зазначає, що будівництво будинку здійснювалося відповідачкою, її чоловіком та її батьками, відповідачка набула право власності на будинок у законний спосіб, ОСОБА_5 допомагав у будівництві, але грошові кошти не вкладав і за життя свої вимоги на будинок не заявляв.

Також представник відповідача посилається на пропуск позивачкою строку позовної давності, а також не надання належних доказів у підтвердження своїх вимог.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року до участі в справі залучено правонаступників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які прийняли її спадщину, згідно листа завідувача Шістнадцятою київською державної нотаріальною конторою від 5 жовтня 2022 року.

ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.91 т.3), у судове засідання не з`явилася, направивши на електронну адресу Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та його представника - адвоката Краснощока О.П., які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що наказом директора господарства ВНІЦ від 5 лютого 1972 року присадибна земельна ділянка, площею 0,08 га, яка рахувалася за ОСОБА_5 , передана у користування ОСОБА_4 .

Рішенням виконкому Глевахівської селищної ради від 22 березня 1979 року, відмінено рішення виконкому від 8 грудня 1970 року про видачу дозволу ОСОБА_5 на будівництво жилого будинку на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 та вирішено переоформити у архітектора району проектно-технічну документацію на продовження будівництва житлового будинку на вказаній присадибній земельній ділянці на ім`я ОСОБА_4 .

Актом від 15 березня 1979 ОСОБА_4 відведенні в натурі межі присадибної земельної ділянки, виділеної для будівництва індивідуального жилого будинку, площею 800кв. метрів по АДРЕСА_1 .

На підставі рішення виконавчого комітету Васильківської районної ради № 114 від 16 квітня 1979 року ОСОБА_4 було видане свідоцтво на забудову індивідуальної садиби.

Рішенням виконавчого комітету Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 176 від 16 липня 1979 року затверджений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 25 квітня 1979 року на ім`я ОСОБА_4 .

3 серпня 1979 року ОСОБА_4 на підставі вищезазначеного рішення видане свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано комунальним підприємством Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації»

Рішенням № 15 виконкому Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 26 січня 1988 року ОСОБА_4 наданий дозвіл на перепланування будинку та будівництво літньої кухні.

Рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області №565-26-IV від 9 вересня 2005 року ОСОБА_4 надано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,02га, яка прилягає до її садиби, для ведення особистого селянського господарства.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 10 лютого 2016 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Чернієнко В.Ю. 21 вересня 2016 року, спадкоємцем майна ОСОБА_5 є його дружина - ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

З приводу позовних вимог про визнання недійсним правочину щодо первинного набуття права власності на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом?якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов?язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною 1 статті 41 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, було визначено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Поняття «правочину» було введено з прийняттям нового ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Згідно частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Положеннями статей 42, 43, 44 ЦК Української РСР визначалося, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній); письмові угоди повинні укладатись в письмовій формі; у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Частиною 1 статті 48 ЦК УРСР було передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Частиною 1 статті 58 ЦК УРСР було передбачено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 405/9750/13, «мнима угода нікчемна, оскільки при її здійсненні відсутня головна ознака угоди - її спрямованість на виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Мнима угода може бути укладена в протизаконних цілях (наприклад, лжедарування майна з метою приховати його від конфіскації) і без таких цілей, але в будь-якому випадку вона абсолютно недійсна, бо суб`єкти, щo здійснюють її, не бажають і не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються угодами такого типу. Водночас фіктивний договір може взагалі не мати правової мети. Фіктивним договором може бути визнаний будь-який правочин, якщо він немає на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація). Сам по собі факт невиконання учасниками правочину його умов не робить його фіктивним. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Отже, мнимою є угода, за якою сторони не здійснювали ніяких дій. Якщо на виконання договору було передано майно або майнові права, такий договір не може бути кваліфіковано як мнимий».

Поняття фіктивного правочину також було введено нормами ЦК України з 1 січня 2004 року.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша, п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об`єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек).

Також при розгляді спорів про недійсність правочинів судам потрібно розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення (наприклад, відсутня згода щодо всіх істотних умов, передбачених законодавством; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для укладення правочину потрібно його передати; не затверджено правочин вищим органом господарського товариства, якщо це передбачено в законі чи статуті товариства; не здійснено державну реєстрацію правочину в разі, коли законом ця обставина визначена як момент його вчинення).

Матеріали справи не містять доказів, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений будь-який правочин або мнима угода.

За обставинами даної справи у 1972 році ОСОБА_5 відмовився від виділеної йому земельної ділянки, яка у січні-лютому цього ж році була передана у користування його сестрі ОСОБА_4 .

При цьому рішення про виділення земельної ділянки у користування ОСОБА_4 було прийнято Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області та наказом директора господарства Всесоюзного науково-дослідного інституту цукрових буряків.

Також саме рішенням виконкому Глевахівської селищної ради вирішено переоформити у архітектора району проектно-технічну документацію на продовження будівництва житлового будинку на вказаній присадибній земельній ділянці на ім`я ОСОБА_4 .

Сама по собі відмова ОСОБА_5 від виділеної йому земельної ділянки не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України або угодою у розумінні ст. 41 ЦК УРСР.

Ні у позовній заяві, ні під час судового розгляду позивачкою не було зазначено, який саме договір (угоду) або правочин уклали між собою ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , не було встановлено цих обставин і судом, а відтак відсутні правові підстави для висновку, що між ними був укладений договір (мнима угода) або правочин, який є фіктивним. ОСОБА_5 не був власником земельної ділянки та будинку, а відтак не міг ними розпоряджатися та передавати їх у користування або власність ОСОБА_4 .

Також позивачкою не надано доказів про наявність будь-якої домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з приводу передачі у майбутньому права власності на будинок.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 отримала 3 серпня 1979 року свідоцтво про право власності на будинок, у подальшому здійснювала його перепланування та добудовувала літню кухню, на що отримувала згоду Глевахівської селищної ради 26 січня 1988 році. У вересні 2005 року ОСОБА_4 отримала безоплатно на підставі рішення селищної ради у власність земельну ділянку, яка прилягала до її садиби.

Вказані дії свідчать про те, що ОСОБА_4 вважала себе власником будинку АДРЕСА_1 , і її право власності ОСОБА_5 за життя та дієздатності не оспорювалося.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність позовних вимог про визнання недійсним правочину щодо первинного набуття права власності на нерухоме майно.

З приводу позовних вимог про встановлення факту здійснення будівництва житлового будинку в період із 1970 року по 1979 рік на земельній ділянці, площею 0,08га, по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 ; встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті її чоловіка ОСОБА_5 за законом на все майно та усі спадкові права, в тому числі на право власності на збудований ним будинок.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

З наявного в матеріалах справи технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що він побудований у 1977 році.

Питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що у січні 1972 року земельна ділянка, на якій побудований спірний будинок, була передана ОСОБА_4 , у подальшому вона отримала свідоцтво забудовника та свідоцтво про право власності на будинок.

Також за обставин даної справи вбачається, що 25 квітня 1979 року будинок був прийнятий у експлуатацію на ім`я ОСОБА_4 , що у подальшому стало підставою для реєстрації її права власності на будинок.

Отже, ОСОБА_4 на підставі нормативних актів, які діяли на час будівництва спірного будинку, набула на нього право власності, що не спорював за життя та дієздатності ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги, що доказами, які підтверджують, що спірний будинок був побудований саме ОСОБА_5 є довідка, видана Глевахівською сільською радою 16 травня 1970 року про те, що він є забудовником, та накладні, товарні чеки та квитанції за 1970-1971 роки на придбання ОСОБА_5 будівельних матеріалів, не підтверджують, що спірний будинок був побудований ОСОБА_5 , оскільки рік забудови будинку зазначений 1977, у 1972 році ОСОБА_5 відмовився від земельної ділянки, на якій зведений спірний будинок, на користь сестри ОСОБА_4 , яка і здійснювала подальше будівництво будинку.

Доказів, що на січень 1972 року, коли виконком Глевахівської селищної ради прийняв рішення про передання земельної ділянки від ОСОБА_5 . ОСОБА_4 , спірний будинок був повністю побудований і готовий до введення в експлуатацію, позивачкою надано не було.

Також матеріали справи не містять доказів придбання будь-яких будівельних матеріалів ОСОБА_5 у період з 1972 року по 1977 рік.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність зазначених позовних вимог.

Згідно зі ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У ст.1218 ЦК визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На дату смерті ОСОБА_5 він не був власником спірного будинку та не оскаржував право власності відповідачки на спірний будинок, а відтак позивачка не має правових підстав для його спадкування, які спадщини чоловіка.

При цьому факт прийняття ОСОБА_1 спадщини ОСОБА_5 підтверджується матеріалами спадкової справи щодо майна ОСОБА_5 та видачею на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, а відтак не потребує прийняття судового рішення з цих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги з приводу позовної давності колегією суддів не оцінюються. Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх безпідставністю та недоведеністю, а не у зв`язку із пропуском позивачкою строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги, що з 1982 року відповідачка у будинку не проживає та виїхала на постійне місце проживання до Росії, правового значення для вирішення даного спору не має, оскільки вказані обставини не є підставою для позбавлення відповідачки її права власності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , залишити без задоволення, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк