Справа № 466/5349/22 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/1144/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Суди В.І.;

позивача ОСОБА_1

та його представника - адвоката Овсіка О.Т.;

відповідачки ОСОБА_2

та її представника - адвоката Бень Б.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 22 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд визнати згадану відповідачку такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 (в подальшому - «спірна квартира»), та виселити її зі згаданої квартири.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач у 2008 році прибув у м. Львів, де влаштувався на роботу та змушений був орендувати житло.

25 липня 2014 року позивач уклав договір із ТзОВ «Галіція Апартментс», згідно якого здійснював інвестиційні вклади у своє майбутнє житло, і 16 березня 2016 року за ним на праві власності було зареєстровано спірну квартиру.

28 травня 2016 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, після укладення якого сторони стали проживати у спірній квартирі і 06 липня 2016 року відповідачка зареєструвала у цій квартирі своє фактичне місце проживання та цим житлом користується по даний час. До цього відповідачка була зареєстрованою разом зі своєю мамою у чотирикімнатній квартирі АДРЕСА_2 .

Сімейне життя між сторонами не склалося, а тому позивач 01 вересня 2021 року змушений був виселитись зі спірної квартири і на даний час не має сталого місця проживання у м. Львові.

30 червня 2022 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано (справа № 466/2113/22).

На даний час позивач проживає та веде спільне господарство із своєю нареченою (яка є зареєстрованою та проживає у місті Вінниця і у місті Львові свого житла не має), з якою має намір укласти шлюб та вселитись з нею у свою квартиру.

Вважає що відповідачка у зв`язку із припиненням сімейних відносин втратила право на користування спірною квартирою. А вселення позивача разом із своєю нареченою в однокімнатну квартиру, де проживає відповідачка (колишня дружина), очевидно буде суперечити моральним засадам суспільства.

Враховуючи наведене, просив позов задовольнити (а.с. 2-6).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1 915 грн. судового збору (а.с. 107-109).

Дане рішення оскаржила відповідачка.

Апелянт просить зупинити провадження у даній справі - до набрання законної сили рішенням у справі № 466/10634/22, а також скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що в провадженні суду знаходиться також ще інша справа - за її позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін, а відтак вважає неправомірним відмову судом у задоволенні її клопотання про зупинення провадження у даній справі (про її виселення) до набрання законної сили рішенням суду у вищезгаданій справі.

Стверджує, що не має іншого житла, «в той час як позивач забезпечений іншим житлом - у місті Коломия» (а.с. 114-118).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що у місті Коломия (яке знаходиться у іншій області - більше, ніж 200 км від міста Львова) у нього житлового приміщення, яке б перебувало у його власності, не має, а наявна у місті Коломия квартира належить на праві власності його матері.

Наведені пояснення апелянтом належними та допустимими доказами не спростовано, а тому доводи апеляційної скарги з посиланням на наявність у позивача у власності іншого житлового приміщення, ніж спірна квартира, до уваги прийматися не можуть.

Частиною 1 статті 193 ЦПК України встановлено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Матеріалами справи стверджується, що відповідачці про заявлений до неї позов про її виселення зі спірної квартири стало відомо щонайпізніше 26.08.2022 року (а.с. 33), однак зустрічного позову до суду (зокрема - про встановлення факту проживання однією сім`єю та про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін) вона не подала, а лише через більш, як 4 (чотири) місяці звернулася до суду з окремим позовом (а.с. 94), який станом на час апеляційного розгляду даної справи (про виселення позивачки з спірної квартири) навіть судом першої інстанції ще не розглянутий.

За наведених обставин в їх сукупності доводи апеляційної скарги стосовно неправомірності не зупинення судом провадження у даній справі також до уваги прийматися не можуть.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша статті 401 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, провадження № 61-29520св18, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, провадження № 61-17372св18, зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 13 жовтня 2020 року, справа №447/455/17, провадження № 14-64цс20, зазначено, що положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсну сутність відповідних позовних вимог суд повинен оцінювати, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Водночас припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном

Судами встановлено та стверджується матеріалами справи те, що:

-власником спірної квартири (яка є однокімнатною житловою площею 13,6 квадратних метрів) є саме позивач (а.с. 8), який іншого житлового приміщення у власності у місті Львові (а також і у іншому місці) не має (докази про протилежне у матеріалах справи відсутні);

-шлюб між сторонами даного спору розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 30 червня 2022 року (а.с. 25);

-14 жовтня 2022 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував новий шлюб (а.с. 52), у якому у нього ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина (а.с. 171).

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає неможливим проживання в однокімнатній спірній квартирі позивача (який є її власником), його новонародженої дитини (право якої на проживання у спірній квартирі є безспірним), мами цієї дитини (без якої проживання новонародженої дитини у цій квартирі є неможливим), а також і колишньої дружини позивача (відповідачки), а тому вважає, що існують підстави для виселення відповідачки з огляду на неможливість її проживання в одній кімнаті з власником квартири та його новою сім`єю.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (а, відтак, для відмови у задоволенні позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 22 березня 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 09 листопада 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.