Справа № 463/899/23 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/1186/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.О. Гай

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

08 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, про відшкодування моральної шкоди в розмірі 120 000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що 15.11.2019 року нею було подано заяву до ТУ ДБР у м. Львові про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 366, 384 КК України. Однак, в порушення вимог закону відомості до ЄРДР внесено не було, внаслідок чого вона змушена була звернутись з відповідною скаргою до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова, який ухвалою від 06.12.2019 року зобов`язав уповноважену особу ТУ ДБР у м. Львові внести відповідні відомості до ЄРДР на підставі поданої нею заяви від 15.11.2019 року.

В подальшому, після внесення відомостей до ЄРДР вона звернулася з клопотанням про визнання її потерпілою у даному кримінальному провадженні, про що слідчим ТУ ДБР у м. Львові в загальному винесено дев`ять постанов про відмову у визнанні її потерпілою, які скасовані ухвалами слідчих суддів. При цьому, слідчий двічі виносив постанови про закриття кримінального провадження, які також були скасовані ухвалами слідчих суддів. Постановою слідчого ТУ ДБР у м. Львові від 24.05.2021 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування. Внаслідок протиправних дій і бездіяльності слідчого порушено її права, принижено честь та гідність. Вона пережила стрес, почувалась приниженою та відчувала несправедливість по відношенню до себе з боку службових осіб, оскільки фактично була усунута від участі в досудовому розслідуванні злочинів, що були скоєні проти її прав та інтересів. Змушена була витрачати багато часу та зусиль для відновлення порушених прав, що завдало їй моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 120 000 грн. Просила позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, про відшкодування моральної шкоди в розмірі 120 000 грн відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не врахував, що протиправними діями та бездіяльністю відповідача, що полягають у відсутності результатів розслідування за поданою нею заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 366, 384 КК України, та порушення розумних строків досудового розслідування, їй була завдана моральна шкода. При цьому, надмірна тривалість кримінального провадження призвела до моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю постійного звернення до органів досудового розслідування, прокуратури та суду, і як наслідок, неможливість добитися справедливості. Вважає, що тривале досудове розслідування кримінального провадження, неодноразові необґрунтовані рішення відповідача про закриття кримінальних проваджень, які були скасовані судом, відмови визнати її потерпілою, а також відсутність результатів розслідування негативно вплинули на її моральний стан та завдали моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, приниженні її честі та гідності. Зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача пережила стрес, відчувала несправедливість по відношенню до себе з боку службових осіб. Звертає увагу суду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.03.2023 року у справі №751/7531/20, згідно якої суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача моральну шкоду за фактом надмірної тривалості досудового розслідування, та вважає, що така підлягає застосуванню у даних правовідносинах.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених у скарзі.

Представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові - Онищак М.П. проти скарги заперечив, просив у задоволення скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статей ст.ст. 76,77,78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.3, 9 Постанови №4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 464/3789/17 від 10.04.2019 та Великої Палати Верховного Суду у справі № 180/1560/16-а від 08.04.2020, порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст. 1173,1174 ЦК України.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

В свою чергу, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 920/715/17 (постанова від 12.03.2019) необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач.

При цьому, як зазначив Верховний Суд під час розгляду справи № 686/27967/19 (постанова від 19.05.2021) сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача відповідача зобов`язано вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Крім того, саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, яким встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 23 січня 2019 року в справі № 308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року в справі № 382/814/17 (провадження № 61-28691св18), 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 686/26653/18, від 18 грудня 2019 року в справі № 554/11821/14 (провадження № 61-28437св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/16839/19 (провадження № 61-9043св20), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/1527/20 (провадження № 61-9064св20).

Судом встановлено, що 15.11.2019 року ОСОБА_1 звернулась до ТУ ДБР у м. Львові з заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій просила внести до ЄРДР відомості про вчинення слідчим СВ Перемишлянського ВП Золочівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 366, 384 КК України, та розпочати досудове розслідування.

18.11.2019 року ОСОБА_3 отримала лист від ТУ ДБР про те, що відомості до ЄРДР не внесено, кримінальне провадження не розпочато.

В подальшому, ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, що полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за поданою нею заявою від 15.11.2019 року.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 06.12.2019 року уповноважену особу ТУ ДБР у м. Львові зобов`язано внести відомості до ЄРДР на підставі заяви позивача від 15.11.2019 року (а.с.9).

На підставі зазначеної вище ухвали слідчим ТУ ДБР у м. Львові 20.12.2019 року внесено відомості до ЄРДР за № 0001425 та розпочато досудове розслідування.

22.01.2020 року позивач подала клопотання про видачу їй пам`ятки про права і обов`язки потерпілого.

24.01.2020 року слідчий ТУ ДБР у м. Львові виніс постанову про відмову в задоволенні клопотання про визнання позивача потерпілою у кримінальному провадженні № 0001425 від 20.12.2019 року. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 06.02.2020 року така постанова скасована (а.с.12).

13.02.2020 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження, яку ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 18.03.2020 року скасовано (а.с.13-15).

Постановами від 28.04.2020 року, від 23.05.2020 року, від 03.06.2020 року, від 10.07.2020 року, від 11.08.2020 року, від 09.09.2020 року, від 30.09.2020 року, від 17.12.2020 року слідчий відмовив у задоволенні клопотання про визнання позивача потерпілою у кримінальному провадженні № 0001425 від 20.12.2019 року.

Як убачається з матеріалів справи, зазначені постанови скасовані відповідними ухвалами слідчих суддів Личаківського районного суду м. Львова від 15.05.2020 року, від 31.08.2020 року, від 24.06.2020 року, від 23.07.2020 року, від 31.08.2020 року, від 21.09.2020 року, від 07.12.2020 року, від 04.03.2021 року.

18.12.2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Львові винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0001425 від 20.12.2019 року, яку ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 05.02.2021 року скасовано (а.с.38-41).

12.04.2021 року слідчим ТУ ДБР у м. Львові повторно винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0001425 від 20.12.2019 року. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2021 року така постанова скасована (а.с.49-50).

24.05.2021 року слідчим ТУ ДБР у м. Львові винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з тим, що строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КК України, закінчився та жодній особі не повідомлено про підозру.

При цьму, як убачається зі змісту постанови про закриття кримінального провадження від 24.05.2021 року, в діях слідчого СВ Перемшлянського ВП Золочівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_2 відсутній склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 384 КК України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду. Так, доводи позовної заяви зводяться виключно до незгоди ОСОБА_1 з процесуальними рішеннями та діями слідчого, вчиненими у кримінальному провадженні № 0001425 від 20.12.2019 року. Матеріали справи не містять доказів як заподіяння шкоди позивачці, так і доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою. Крім того, кримінальне провадження № 0001425 від 20.12.2019 року розслідувалось за ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 384 КК України. При цому, передбачені відповідними статями КК України кримінальні правопорушення не стосувалися безпосередньо позивача, що виключає заподіяння їй моральної шкоди.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та зібраним у справі доказам.

При цьому, колегія суддів враховує, що скасування процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача та завдання шкоди позивачу, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у подібних правовідносинах.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра