Справа № 758/1535/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М. М.,

за участю секретаря судового засідання - Губенко О. М.,

представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року Галатенко О.В. через свого представника адвоката Галатенка Євгенія Євгенійовича звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що 19 жовтня 2018 року між сторонами укладено договір про поділ спільного майна подружжя, згідно якого позивач на праві приватної власності перейшла 1/2 частини квартири.

Крім того, 19 жовтня 2018 року сторони уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири, згідно якого позивач придбала у відповідача належну йому 1/2 частини квартири.

Таким чином, Галатенко О.В. стало одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 .

Станом на день подачі позову, у зазначеній квартирі зареєстровані Галатенко О.В. , ОСОБА_4 та їх спільна донька, однак фактично там проживає позивач з дочкою.

У позовній заяві Галатенко О.В. вказує, що їй відомо про фактичне місця проживання відповідача за іншою адресою.

Таким чином, зареєстрована місце проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 , однак він фактично там не проживає майже три роки, на підтвердження чого позивачем надано докази:

- копія актів оцінки потреб сім`ї від 13 травня 2021 року та 19 травня 2021 року, що складені Подільським районним в місті Києві центром соціальних служб та витягом з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 червня 2021 року № 15;

- декларація про доходи та майно боржника фізичної особи ОСОБА_4 датованої 25 листопада 2020 року, в якій останнім зазначено місце проживання: АДРЕСА_2 ;

- заява ОСОБА_4 щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від 19 березня 2021 року, що була подана до Служби у справах дітей та сім'| Подільської районної адміністрації у місті Києві державної адміністрації з додатками до неї;

- довідка видана Комітетом мікрорайону "Рада житлового масиву Виноградар" № 75 від 26 травня 2021 року, згідно якої Відповідач за адресою: АДРЕСА_3 не проживає.

Враховуючи вказані обставини, позивач вважає, що відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 17 лютого 2023 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнала, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалася.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Галатенко О.В. є власником квартири квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором про поділ спільного майна подружжя від 19.10.2018 (а.с. 22,23) та договором купівлі продажу 1/2 частини квартири від 19.10.2018 (а.с. 26,27).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечувалося представником відповідача у судовому засіданні, що ОСОБА_4 у вказаній квартирі тривалий час не проживає.

Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб.

Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Тобто проживання членів сім`ї в житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Також згідно з частиною першою статті 71 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається протягом шести місяців.

Одночасно стаття 72 Житлового кодексу Української РСР визначає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

У відповідності з приписами частини другої статті 405 Цивільного кодексу України особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).

Як встановлено судом, відповідач у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача.

З огляду на те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, позовні вимоги підлягають задоволенню.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір.

Керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Сторони у справі:

позивач - ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 );

відповідач - ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 28 квітня 2023 року.

Суддя М. М. Головчак