РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.,

секретар судового засідання - Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, -

встановив:

25 листопада 2019 року до Солом`янського районного суду міста Києва за ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в якому позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 31.01.2020 року, просив встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з травня 2002 року по грудень 2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовано наступними обставинами.

Сторони познайомилися на початку 2002 року та з травня 2002 року почали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2003 року по грудень 2012 року за адресою: АДРЕСА_2 .

В період з травня 2002 року по 01 грудня 2012 року сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували. З початку 2012 року відносини між ними погіршилися та в грудні 2012 року відповідачка залишила квартиру, в якій сторони проживали.

Позивач зазначив, що встановлення факту проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно для захисту майнових та особистих немайнових прав та інтересів, пов`язаних з придбанням за спільні кошти двох квартир шляхом інвестування в будівництво житла за Договорами №В31/8-9/2-18 та Договором №В31/8-10/2-18 від 01 листопада 2004 року, які укладалися з ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.

Оскільки в інший спосіб захистити свої майнові права після припинення фактичних шлюбних стосунків неможливо, позивач звернувся до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 25.11.2019 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 05 лютого 2020 року відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

14 травня 2020 року представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Бєлкін Л.М. подав відзив на позовну заяву, у якій заперечив проти задоволення позовних вимог. Вважає, що визнання в судовому порядку факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як самостійний спосіб захисту неможливий, а потребує пред`явлення вимог про поділ майна. Крім того, згідно усталеної практики Верховного Суду встановлення факту проживання однією сім`єю в період до 01 січня 2004 року не було передбачено КЗпШС України, а тому позовні вимоги в цій частині не відповідають закону.

Вказав, що позивач не навів жодних доказів того, що сторони у спірний період проживали спільно та вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати в інтересах сім`ї.

Відповідачка увесь час була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_3 . Доводи позивача про спільне проживання не відповідають дійсності, а спільний відпочинок, на підтвердження якого позивач надав фотографії, не відноситься законодавством до ознак сім`ї.

Також, позивач не підтвердив, що інвестування у квартири були здійснені за спільні кошти, або ж, що позивач надавав відповідачці свої власні кошти, а самі договори підписані ОСОБА_2 та внесені нею.

Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 26 листопада 2020 року, закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтрималаи у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідачки адвокат Бєлкін Л.М. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Звертаючи до суду з позовом, ОСОБА_1 вказав, що з травня 2002 року по грудень 2012 року проживав однією сім`єю, вів спільне господарство та побут без реєстрації шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 . У період спільного проживання сторонами за спільні кошти проінвестовано будівництво двох квартир.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Означене відповідає висновкам Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформованим у постанові від 24 січня 2020 року у справі №546/912/16-ц.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

У ході розгляду справи стороною відповідача не заперечувався факт знайомства з позивачем та проведення дозвілля у означений в позові період часу.

Свідок ОСОБА_1 в судовому засіданні повідомила, що позивач є її сином. У травні 2002 року син познайомив з відповідачкою та повідомив, що вони будуть разом жити. Сторони інколи приїздили до батьків позивача у гості додому, на дачу. У 2005 році позивач отримав травму, а батько відповідачки допоміг доставити його у лікарню. ОСОБА_3 постійно доглядала позивача, ночувала в лікарні з ним. Коли у 2007 році відповідачку збила машина, позивач доглядав та лікував її. Сторони разом їздили у відпустку, проводили свята, придбавали авто, комп`ютер. В липні 2004 року батьки позивача вирішити придбати квартиру, про що повідомили позивача та відповідачку, які також вирішили придбати житло в одному під`їзді. Хоч договори і укладалися від імені відповідачки, частину грошей на придбання квартир надавав позивач та його батьки.

Свідок ОСОБА_4 повідомив у судовому засіданні, що сторони проживали разом та свідок вважав їх подружжям. Познайомився зі сторонами на початку 2000-х коли відповідачка була студенткою. Коли позивач у 2004 році отримав травму, відповідачка його доглядала. Неодноразово бував у гостях, разом їздили відпочивати у період з 2005 по 2010 роки. Відомо, що відпочинок оплачував ОСОБА_5 . Зі слів сторін свідку відомо, що вони інвестували у купівлю квартир, разом купували продукти та техніку.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні повідомила, що відповідачка є її подругою, яку знає з 2000-х років, сторони мешкали разом у 2002-2003 роках, однак згодом стосунки між ними погіршилися і вони роз`їхалися. Позивача бачила декілька разів, а от з відповідачкою спілкується часто. Знає, що вона проживає по АДРЕСА_4 . Кожного разу коли приходила в гості ОСОБА_2 була вдома без позивача. Відповідачка розповідала, що їздить до позивача в гості, вони періодично зустрічалися.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 8 грудня 2021 року у справі №531/295/19 вказав, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. При цьому, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Надані стороною позивача на підтвердження спільного проживання та перебування у фактичних шлюбних відносинах світлини, на переконання суду, свідчать про знайомство сторін та про проведення разом часу, що в ході розгляду справи і не заперечувалося відповідачем, але не є у розумінні статей 76-80 ЦПК України належними, допустимим та достатніми доказами шлюбних стосунків між сторонами та не доводять факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, тощо, що є притаманним сім`ї.

Покази свідків сторін не сприймаються судом як достатній доказ для встановлення факту їх проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки здебільшого джерелом таких свідчень є відомості повідомленні сторонами та сформовані власним та особистим ставленням сторін один до одного.

Крім того, суд критично сприймає посилання позивача щодо фінансової участі позивача в укладенні Договору №В31/8-9/2-18 та Договору №В31/8-10/2-18 від 01 листопада 2004 року за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження фінансової можливості для цього.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, позивачем в ході розгляду справи не доведено факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу у період з січня 2004 року по грудень 2012 року, сам по собі факт спільного відпочинку сторін та спільне святкування свят без доведення належними та достовірними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом спірного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю, в розумінні частини другої статті 3 СК України, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 74 СК України, ст. ст. 12, 76, 80, 81, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Кушнір