РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2023 року

м. Рівне

Справа № 563/1068/22

Провадження № 22-ц/4815/781/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Корецька районна нотаріальна контора,

розглянув в порядку спрощено позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ткачука В.М. на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 10 квітня 2023 року, ухвалене в складі судді загородко Н.А., повний текст якого складено 12 квітня 2023 року у справі № 563/1068/22,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Корецька районна нотаріальна контора про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_3 . Після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини.

Вказує, що спадкове майно її батька складається із житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . Для належного оформлення спадкового майна позивачка замовила в КП «Рівненське БТІ» технічний паспорт на вказаний житловий будинок. Який було виготовлено на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 .

У серпні 2022 року позивачка дізналася, що її тітка ОСОБА_2 успадкувала за заповітом після смерті її баби ОСОБА_3 вищевказаний житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Позивачу невідомо з яких підстав право власності на житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 , адже з наявних в неї документів (виписки з погосподарської книги та технічного паспорта), спірний житловий будинок належав її покійному батьку ОСОБА_4 .

Просить про задоволення позовних вимог.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 10 квітня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Корецька районна нотаріальна контора про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено.

Не погодившись з означеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив до апеляційного суду не надходив.

До початку судового засідання представник заявника адвокатом Ткачуком В.М. подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку неможливістю позивача прибути в судове засідання через сімейні обставини.

Якщо сторона чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Крім того, будь-які докази неможливості прибути у судове засіданні ні адвокат ні заявник суду не подали.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Установлено, що ОСОБА_3 згідно картки об`єкта погосподарського обліку належали житлові будинки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

07 листопада 2005 року, ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки № 329 виданої Устянською сільською радою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а/з №14 від 31.11.2017 року до дня смерті була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_2 , проживала одиноко.

19 квітня 2018 року Корецькою державною нотаріальною конторою Рівненської області заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_3 № 48/2018 за заявою ОСОБА_2

19 квітня 2018 року листом від №333/02-14 нотаріус повідомила ОСОБА_4 , що Корецькою районною ДНК заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 і він має право на спадщину відповідно до заповіту.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 помер.

11 травня 2022 року ОСОБА_2 , отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке було видано державним нотаріусом Корецької державної нотаріальної контори Рівненської області Денисюк А.М. Спадщина на яку видано свідоцтво складається з: житлового будинку, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї.

Згідно зі статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20).

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Крім цього, іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц.

Порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними.

Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18), серед іншого зазначив, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому законом порядку земельних ділянок під забудову тощо. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, місцевим судом вказано, що позивачем не надано доказів в обґрунтування позовних вимог, не доведено у судовому засіданні, що спірний будинок належав ОСОБА_4 і входив у спадкове майно.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, покликається на довідку сільської ради № 857 від 07.10.2019 року, згідно якої житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до погосподарської книги № 1 особовий рахунок № НОМЕР_1 , рахується за ОСОБА_4 , та на технічний паспорт від 20.11.2019 року, інвентаризаційна справа № 171.

Установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно довідки № 12 від 21.01.2022 року житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до погосподарської книги № 1 особовий рахунок № НОМЕР_1 , рахується за ОСОБА_3 . Запис в погосподарській книзі не визнано недійсним і не скасовано.

ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 не звертався, зареєстрований разом з ОСОБА_3 на момент її смерті не був, що стверджується погосподарською книгою та довідкою №329 виданою Устянською сільською радою.

Разом із цим, обставини на які покликається позивач не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки довідка № 857 від 07.10.2019 року видана помилково про що зазначено в журналі реєстрації довідок та підтверджено показами свідків.

Правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_4 щодо права власності на спірний житловий будинок суду не надано.

Приймаючи до уваги викладене, ураховуючи що позивачем не доведено суду належності ОСОБА_4 на момент смерті на праві власності спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Витрати за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ткачука В.М. залишити без задоволення.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 10 квітня 2023 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 жовтня 2023 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.