ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5535/22Головуючий у 1-й інстанції Братасюка В.М.
Провадження № 22-ц/817/851/23 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря Іванюти О.М.

та сторін представника ОСОБА_1 адвоката Петрушко І.С., представника ОСОБА_2 адвоката Тарановського Д.С. та представника Служби у справах дітей Байковецької сільської ради Тернопільського району Скорик Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 607/5535/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Тарановського Дмитра Сергійовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Байковецької сільської ради Тернопільського району про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

у травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Байковецької сільської ради Тернопільського району, у якому після зміни предмету позову просила визначити місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що діти проживають із нею в АДРЕСА_1 , і це як найкраще відповідає інтересам дітей, вона займається їхнім вихованням та утриманням.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року позов задоволено.

Визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992,40 грн сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Тарановський Д.С. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта зазначив, що зазначена справа не підсудна Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області.

Відповідачем у справі зазначений ОСОБА_2 , який має зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 . Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 27.06.2023 р. № 5105- фактичне місце проживання зазначено: АДРЕСА_3 .

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 06.03.2022 р № 1/0/9-22 Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану Херсонський міський суд Херсонської області змінено територіальну підсудність на Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції мав відмовити у відкритті провадженні по справі з огляду на порушення правил підсудності.

Крім цього, відповідно до довідки Державної прикордонної служби України від 15.04.2022 р № 12/126, яка наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 є військовослужбовцем. У висновку органу опіки та піклування зазначено, що місце дислокації підрозділу, у якому проходить службу ОСОБА_1 , знаходиться у місті Одеса, і з незрозумілих причин, обстеження робиться у АДРЕСА_1 .

Згідно інформаційної довідки від 03.08.2023 р. № 341549053 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . В матеріалах справи відсутній договір оренди або будь-який інший правочин, який би відносив зазначений житловий будинок до ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_1 адвокат Петрушко Ірина Сергіївна подала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Тарановського Д.С. у якому зазначила, що зловживаючи своїм правом на звернення до суду апелянт з порушенням строку звернувся до апеляційного суду. У випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Поза тим, у матеріалах справи наявна нотаріально завірена заява самого апелянта, у якій зазначено, що йому відомо про розгляд справи № 607/5535/22 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за позовом ОСОБА_1 до нього про визначення місця проживання дітей. Позов визнає повністю та не заперечує щодо його задоволення та визначення місця проживання дітей з матір`ю. У зв`язку з виїздом за кордон та неможливістю бути присутнім у судових засіданнях, просить розгляд справи здійснювати за його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Проте жодних коментарів з приводу даного документу в апеляційній скарзі не міститься.

Щодо підсудності справи, то тут можна зазначити, що справи про визначення місця проживання дитини є справа позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності за місцем проживання відповідача. Якщо в одному позові вимоги про визначення місця проживання дитини (та інші вимоги, а саме стягнення аліментів поєднуються), такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з частиною першою статті 28 ЦПК України. Коментарі апелянта про територіальну підсудність даної справи районному суду м. Кривий Ріг є взагалі незрозумілою, адже згідно з нотаріально посвідченою заявою, зареєстрованим місцем проживання апелянта є м. Київ. Враховуючи наявність пов`язаних між собою вимог та правила ЦПК України позивачка мала право обрати за своїм вибором куди звертатися.

Щодо недолугих посилань апелянта на те, що позивачка є військовослужбовцем і в цьому випадку є недоцільним визначення місця проживання дітей з нею, то тут можна зазначити наступне.

Стаття 176 КЗпП України передбачає заборону залучення жінок, що мають дітей віком до трьох років, до нічних, над урочних робіт, робіт у вихідні дні.

Отже, призначення до добового наряду жінок-військовослужбовців, що мають дітей мають свої особливості.

Щодо посилання на нібито недогляд та ненадання належного лікування дитині з боку позивачки відносно ОСОБА_4 , то такі твердження є обурливими, оскільки ОСОБА_1 турбуючись про свого сина відмовилась від госпіталізації адже після обстеження вирішила звернутися до спеціалізованого закладу, що підтверджується відповідними медичними документами, де її сину була надана необхідна медична допомога та втручання.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Тарановський Д.С. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_1 адвокат Петрушко І.С. у судовому засіданні апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката Тарановського Д.С. не визнала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Представник Служби у справах дітей Байковецької сільської ради Тернопільського району Скорик Н.А. у судовому засіданні послалася на думку суду.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , проте протягом останніх років спільне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті привело до припинення між ними відносин.

У сторін народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , виданим Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області 21.02.2018 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 , виданим Суворовським відділом ДРАЦС у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 16.07.2021року, батьком дітей значиться ОСОБА_2 (а.с. 13-14) .

Згідно довідки виданої державною прикордонною службою України від 15 квітня 2022р. № 12/126 капітан ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 Державної прикордонної служби України з 28 липня 2009 року по теперішній час (а.с. 17).

Згідно службової характеристики від 14 квітня 2022 р., наданої начальником регіонального центру (з місцем дислокації н.п. Одеса) Головного центру оперативного документування та оперативно-технічних, заходів Державної прикордонної служби України капітан ОСОБА_1 за період служби в Державній прикордонній службі України зарекомендувала себе позитивно, є відповідальною, вміє передбачити розвиток подій, проявляє принциповість, цілеспрямованість і наполегливість. Користується повагою серед товаришів по службі, за характером спокійна, врівноважена, тактовна (а.с. 27).

Як вбачається з Акту обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 разом із дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживають за вказаною адресою, діти мають усі умови для проживання, загроз життю та здоров`ю дітей немає (а.с. 15-16).

Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 30.03.2022 року, виданих Байковецькою сільською радою, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є АДРЕСА_4 , фактичним місцем проживання є АДРЕСА_1 (а.с. 24-26).

Відповідно до довідки, виданої Комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 199 Харківської міської ради» від 04.04.2022р. № 56/01-35-22 ОСОБА_3 проживала за адресою АДРЕСА_5 , відвідувала групу раннього віку № 3 цього ж закладу з 09.09.2019 р. по 26.08.2020.р (а.с. 22).

За час перебування ОСОБА_9 у закладі, її мати ОСОБА_1 , зі слів вихователя, приводила та забирала дитину з дитячого садка, цікавилася рівнем фізичного та духовного розвитку дитини, була завжди охайна та доглянута, за розвитком відповідає своєму віку охоче відвідувала садочок. Батько ОСОБА_2 дитячий садок не відвідував жодного разу.

Відповідно до довідки, виданої Херсонським закладом дошкільної освіти №76 Херсонської міської ради від 09.02.2022 № 02-11/2 ОСОБА_3 відвідує даний заклад з 09.11.2021 року по теперішній час. За час відвідування дошкільного закладу дитини проявила себе комунікабельною, доброзичливою спокійною та врівноваженою. Вміє самостійно вдягатися роздягатися, користується столовими приборами, під час прийому їжі акуратна. Відвідує заняття з додаткових освітніх послуг, а саме гурток з англійської мови. Мати завжди цікавиться успіхами дитини, вчасно приводить і забирає дитину з закладу. Оплата харчування дитини здійснюється матір`ю своєчасно, обов`язки по догляду за донькою мати виконує сумлінно. Батько ОСОБА_2 дитячий садок не відвідував жодного разу (а.с. 21).

Як вбачається із висновку Служби у справах дітей Байковецької сільської ради Тернопільського району про визначення місця проживання малолітніх дітей, з батьком ОСОБА_2 проведено бесіду в телефонному режимі, в якій він повідомив, що не розуміє причин визначення місця проживання дітей з матір`ю, адже вони проживають разом і конфлікту у них немає, про дату, місце та час проведення комісії з питань прав дитини на якому буде розглядається питання щодо визначення місця проживання його дітей ОСОБА_2 був повідомлений у телефонному режимі та додатку Viber, проте батько дітей на засідання комісії не з`явився. За доцільне вважають визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 29-31).

Рішенням № 70 від 02.05.2022 року Виконавчого комітету Байковецької сільської ради затверджено висновок Служби у справах дітей Байковецької сільської ради Тернопільського району про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 28).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з найкращих інтересів дітей, виходячи з установлених обставин, зокрема сталих соціальних зв`язків, психологічного стану, повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також рівня життя, необхідного для такого розвитку, дотримання балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями ч. 7 ст. 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України врегулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами законодавства України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до абзацу четвертого ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Положеннями частин другої та третьої ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із частиною другою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Стаття 150 СК України визначає, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Статтею 151 СК України, передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Таким чином, відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язанні піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Таким чином, у випадку наявності спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, спір між ними може вирішуватися судом.

Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» було ратифіковано Конвенцію про права дитини, схвалену резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини).

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В силу частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним, зокрема, у випадку коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17липня 1997року N475/97-ВР (далі - Конвенція про права людини).

Відповідно до статті 8 Конвенції про права людини кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, у § 54 рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року N 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі "М.С. проти України", йдеться про визначення "інтересів дитини", її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ч. ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику ЄСПЛ як джерело права.

Визначений практикою ЄСПЛ підхід щодо пріоритету інтересів дитини застосовується Верховним Судом при розгляді спорів, пов`язаних із визначенням місця проживання дитини.

Так, Верховний Суд у складі Касаційного цивільного Суду погодився з тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, визначаючи місце проживання дітей, надали першочергове значення саме найкращими інтересами дітей (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 220/358/18, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2019 у справі № 755/5826/17).

Велика Палата Верховного Суду при розгляді спору про визначення місця проживання дитини також наголосила на необхідності прийняття судами рішень, виходячи з пріоритету забезпечення насамперед інтересів дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 357/17852/15-ц; постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 712/10623/1

При цьому, Великою Палатою Верховного Суду було зазначено, що суд має врахувати найкращі інтереси дитини виходячи з установлених обставин щодо визначеного в судовому порядку місця проживання дитини, забезпечення тим із батьків, з ким визначено місце проживання дитини, повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також рівня життя, необхідного для такого розвитку; заслухати думку дитини та урахувати обставини, які склалися та існують на час ухвалення судового рішення. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини, слід насамперед виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Судом встановлено, що позивачкою створено належні умови для забезпечення найкращих інтересів дітей.

Даний факт підтверджується довідками, виданими закладами дошкільної освіти, актом обстеження умов проживання дітей, висновком Служби у справах дітей Байковецької сільської ради Тернопільського району, затвердженого рішенням виконавчого комітету Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 70 від 02.05.2022.

Так, з даного висновку вбачається, що мати завжди цікавиться успіхами дітей, вчасно приводить і забирає дітей із закладу дошкільної освіти. Оплата харчування дітей здійснюється матір`ю своєчасно, обов`язки по догляду за дітьми виконує сумлінно, діти завжди охайні та доглянуті, цікавиться рівнем фізичного та духовного розвитку дітей. Батько дітей ОСОБА_2 дитячий садок не відвідував жодного разу.

Крім цього, як видно з заяви громадянина Сирії ОСОБА_2 , нотаріально завіреної і зареєстрованої 06 травня 2022 року в реєстрі за № 251, що йому відомо, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду перебуває цивільна справа № 607/5535/22 за позовом ОСОБА_1 до нього, ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дітей. Позов визнав повністю та не заперечував щодо його задоволення та визначення місця проживання його дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 45).

Надуманими є твердження представника апелянта про те, що оскільки матір дітей є військовослужбовцем, тому, виконуючи свої бойові розпорядження, ризикує життям. Окрім цього, військовослужбовці мають добові наряди та можуть змінювати місця дислокації, що може негативно вплинути на догляд дітей.

Так, ОСОБА_1 є капітаном офіцером (оперуповноваженим) відділу регіонального центру (з місцем дислокації н.п. Одеса) Центру оперативного документування та оперативно-технічних заходів ДПСУ.

Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачає, що загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, зокрема для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Крім того, стаття 176 КЗпП України передбачає заборону залучення жінок, що мають дітей віком до трьох років, до нічних, над урочних робіт, робіт у вихідні дні.

Отже, призначення до добового наряду жінок-військовослужбовців, що мають дітей мають свої особливості.

Також, колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що ОСОБА_1 здійснює неналежний догляд за дітьми, внаслідок чого ОСОБА_4 отримав травму головного мозку.

Так, ОСОБА_1 турбуючись про свого сина, відмовилась від госпіталізації, адже після обстеження вирішила звернутися до спеціалізованого закладу, що підтверджується відповідними медичними документами, де її сину була надана необхідна медична допомога та втручання.

Щодо доводів представника апелянта про порушення процесуального права, зокрема те, що суд першої інстанції неправомірно відкрив провадження, адже дана справа не підсудна Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, подаючи позов ОСОБА_1 заявляла вимоги щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнення з ОСОБА_10 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 6000 грн. (по 3000 грн на кожну дитину) але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з врахуванням індексації, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення старшою дитиною повноліття.

За правилами частини 1 статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

У постанові від 29 липня 2019 року у справі № 409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно ст. 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону.

Як вбачається з довідок № 6114-, № 6114-, № 6114- від 30 березня 2023 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, фактичним місцем проживання/перебування яких є: АДРЕСА_1 .

Отже, ОСОБА_1 як внутрішньо переміщена особа, місце перебування якої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , мала право подати позов про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Крім цього, відповідачу було відомо, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду перебувала цивільна справа № 607/5535/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, що підтверджується нотаріально завіреною заявою і щодо підсудності під час розгляду судом першої інстанції відповідачем не заперечувалося.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Тарановського Д.С. залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 листопада 2023 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 18 серпня 2023 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року слід поновити.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Тарановського Дмитра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року залишити без змін

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 06 листопада 2023 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома