Справа № 467/594/23
01.11.2023 року Арбузинський районний суд Миколаївської області
в складі: головуючої судді Кірімової О.М.
за участю секретаря судового засідання Розмеріци О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Арбузинка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спільно набутого майна подружжя
У травні 2023 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спільно набутого майна подружжя.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив:
- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 25 січня 1992 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2020 року.
03 червня 2006 року за договором купівлі-продажу, подружжя за спільні кошти придбало житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 23.06.2008 року.
Позивач проживає в спірному будинку, іншого житла не має. Відповідачка вибула із спірного будинку та чинить йому перешкоди в користуванні спільного майна, звернулася до КП ТВКГ про відключення будинку від тепло - та водопостачання, електроенергії, намається виселити його будь-яким чином із спірного будинку.
Посилаючись на те, що добровільної згоди щодо поділу зазначеного нерухомого майна сторони не дійшли, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.
ОСОБА_2 надіслала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, який слід рахувати з березня 2020 року, оскільки в позовній заяві про розірвання шлюбу позивач вказував, що саме з цієї дати між сторонами припинилися шлюбні відносини. Відповідач вказує, що спірний будинок був побудований її прабабкою та прадідом, на підставі свідоцтва про право особистої власності від 05.03.1979 року, де відповідач та її батьки проживали всією родиною. У 1982 році, бабуся відповідачки, спірний будинок подарувала її рідному брату ОСОБА_3 , який у 2008 році продав їй спірний будинок. Будинок є майном, яке переходить від одного покоління її родини до іншого, тому позивач немає жодного відношення до цієї нерухомості. У спірному будинку вона звреєстрована з 1995 року, тоді, як позивач зареєстрований в ньому лише з 2008 року. Крім того, на час придбання будинку, позивач не працював, доходу не мав, вживав алкогольні напої, тоді, як вона з 2004 по 2009 рік працювала охоронцем та отримувала офіційний дохід. Щодо земельної ділянки, то вона оформила її після купівлі житлового будинку, тому твердження позивача, не відповідають дійсності.
Позивач подав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій заперечував проти доводів відповідача, наполягаючи на задоволенні заявлених позовних вимогах.
До суду позивачем надана заява, згідно якої просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Крім того, наголошував, що будинок та земельну ділянку було придбано сторонами, як сім`єю, з метою поліпшення житлових та побутових умов їх сім`ї (а.с.89).
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлена у встановленому порядку. Враховуючи, що у справі є достатні відомості про правовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, однак заяв та клопотань до суду не подав, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутність відповідача в заочному порядку відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
За такого, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, а також оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись принципом верховенства права, приходить до наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.
Згідно з частиною 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
Згідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 61 цього Кодексу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами 1, 2 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
В постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Згідно до вищевказаних висновків саме на відповідачку як на одного з подружжя покладається тягар доказування обставин для спростування презумпції спільності права власності подружжя на житловий будинок з господарськими спорудами та земельної ділянки, як придбаного в шлюбі майна.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Так, з матеріалів справи, вбачається, що сторони з 25 січня 1992 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2020 року. Рішення набрало законної сили 29.12.2020 року(а.с.4-5,7).
Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03 червня 2008 року на ім`я ОСОБА_2 придбано майно у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами на земельній ділянці, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, не є власністю продавця (а.с.10,24).
Таким чином, матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що під час перебування сторін в шлюбі, ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу жилого будинку від 03 червня 2008 року, згідно якого придбала жилий будинок, вартість якого становить 1000 грн, які були сплачені повністю до підписання цього договору. Спірний будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 23 червня 2008 року, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 25).
Отже, земельна ділянка та житловий будинок набуті у власність ОСОБА_2 у період шлюбу із ОСОБА_1 (а.с.56-66).
Згідно Акту про фактичне проживання від 09.12.2021 року видно, що ОСОБА_1 з жовтня 2016 року по теперішній час проживає в будинку АДРЕСА_1 (а.с.8).
Згідно Акту про фактичне проживання від 01.02.2023 року видно, що ОСОБА_1 з 1995 року по теперішній час проживає в будинку АДРЕСА_1 (а.с.9,45).
Згідно довідки-характеристики, виданої Костянтинівською селищною радою 25.11.2020 року ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).
Згідно довідки-характеристики, виданої Костянтинівським старостинським округом 17.10.2023 року ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.90).
Як видно із копії трудової книжки ОСОБА_2 , остання з жовтня 2004 року по травень 2009 року працювала охоронником (а.с.27).
Згідно довідки ПАТ "Юженергобуд" ОСОБА_1 працює у вказаному підприємстві електрогазозварювальником з 17.01.2020 року по теперішній час та є платником податків (а.с.46).
Із довідки про склад сім`ї, виданої центром надання адміністративних послуг від 11.01.2023 року вбачається, що в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі, зареєстрована власник майна ОСОБА_2 з 03.10.1995 року та її чоловік ОСОБА_1 з 16.07.2008 року (а.с.28)
Згідно Акту про фактичне проживання від 11.01.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 зі слів сусідів не проживає в будинку АДРЕСА_1 з вересня 2021 року та фактично у вказаному будинку ніхто не проживає. Однак вказаний Акт, не може бути прийнятий судом як належний доказ, оскільки він підписаний одним членом комісії, хоча завірений уповноваженою особою. Крім того, такий суперечить іншим доказам в сукупності, які досліджені судом.
Згідно повідомлення Арбузинського КП БТІ від 19.06.2023 року, станом на 01.01.2013 року право приватної власності на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.06.2008 року. Вказаний житловий будинок раніше належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право особистої власності від 05.03.1979 року та ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 04.08.1982 року (а.с.30).
Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.31).
Відповідно довідки КП "ГРААЛЬ" від 13.06.2023 року № 112 ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , оплачувала послуги за водопостачання за лютий та жовтень 2021 року (а.с.32).
Відповідно довідки № 31121281 від 13.06.2023 року про спожиту та оплачену послугу електропостачання за період з 01.10.2021 року по 01.07.2023 року, ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованості не має (а.с.33).
Відповідно довідки КП ТВКГ № 94 від 13.06.2023 року ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01.06.2023 року має заборгованість за послугу з постачання теплової енергії в розмірі 8004,43 грн. (а.с.34).
Заперечуючи позовні вимоги, відповідачка посилалась на те, що спірний будинок був придбаний за її особисті кошти. Крім того, спірний будинок належав її сім`ї та переходив із покоління до покоління. Земельна ділянка, яка знаходиться під житловим будинком, належить їй на праві власності та була нею оформлена після купівлі житлового будинку, оскільки не була приватизована.
Враховуючи вказані заперечення, предметом доказування відповідачки є обставини, шо виключають статус спірного майна, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя та доведення належними та допустимими доказами факту придбання житлового будинку за її особисті кошти, а не за рахунок сімейних джерел доходу чи коштів сторін у справі.
Між тим, належних та допустимих доказів щодо сплати за будинок, як особистих коштів, відповідачка суду не надала. За відсутності таких доказів, не можна прийняти як доведений факт придбання спірного будинку та земельої ділянки за особисті кошти лише дружини ОСОБА_2 .
Посилання відповідача на ту обставину, що спірний будинок був побудований її прабабкою та прадідом, не спростовує статус спірного майна, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, оскільки, як вказує відповідач, будинок у 1982 році був подарований її бабусею рідному брату ОСОБА_3 , який у свою чергу в 2008 році продав їй, коли перебувала з позивачем у шлюбі, спірний будинок.
Також, позивач у своїй заяві вказував на те, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка придбавалися сторонами як сім`єю з метою поліпшення житлових та побутових умов саме сім`ї, що не спростовано відповідачем.
Таким чином, враховуючи набуття спірного майна в шлюбі і те, що метою його придбання було бажання спільного проживання сторін в цьому будинку, як подружжя, а також відсутність належних доказів, які б доводили факт придбання будинку та земельної ділянки за рахунок особистих коштів відповідачки (як вона стверджувала, що працювала охоронцем та отримувала офіційний дохід), суд приходить до висновку про не спростування відповідачкою презумпції статусу спірного майна, як спільного майна подружжя, та достатність критеріїв, які дозволяють надати вищевказаному майну саме такий статус. Вказаний висновок, виключає можливість визнання спірного майна особистою власністю відповідачки ОСОБА_2 ..
Щодо застосування судом позовної давності.
Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15).
Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У поданій позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 посилається на те, що йому стало відомо про порушення його права щодо спірного нерухомого майна у березні 2023 року, коли ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право на проживання житловим приміщенням.
Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду.
Таким чином, оскільки позивач дізнався про порушення свого права на спірне нерухоме майно у березні 2023 року, то саме з цього часу слід відраховувати позовну давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права.
Як видно, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом у травні 2023 року, а саме у межах строку позовної давності.За вказаних обставин, відсутні підстави вважати порушеною позивачем позовну давність.
Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з того, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін і підлягає поділу між ними в рівних частках відповідно до ст. 70 СК України.
Позивач, звертаючись до суду, сплатив за подачу позову судовий збір у сумі 1720 грн. 60 коп.(1083,60+637,00), що підтверджується квитанціями про сплату судового збору (а.с.1,51), який на підставі ст. 141 ЦПК України підялгає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спільно набутого майна, задовольнити.
- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1720 грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем та іншими учасниками справи шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Арбузинського

районного суду О.М. Кірімова