КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9223/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Київ

Справа №757/2352/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Литвинової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

встановив:

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав щодо його неповнолітніх синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову посилається на те, що діти з народження з позивачем проживають за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 у будинку батьків позивача. З 2016 року між сторонами сімейні відносини відсутні, спільне господарство не ведеться, відсутні взаємні права та обов`язки.

Відповідач не виконує своїх обов`язків щодо виховання своїх дітей, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їхній фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу.

Відповідач покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні синів. Всі питання щодо виховання вирішує позивач самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Діти знаходиться на повному утриманні позивача. Відповідач за останні чотири роки взагалі не приймав участі в святкуванні будь-яких сімейних свят - у тому числі днів народжень дітей, новорічних свят та свят в дитячих закладах або школах. Матеріально дітей не забезпечує. Відповідач навіть не цікавиться життям своїх дітей, не відвідував і не відвідує синів за адресою їх проживання, в дитячих дошкільних закладах, у школі. Молодший син ОСОБА_5 є особливою дитиною, яка потребує багато часу на реабілітацію в міру медичних показань, значних коштів на оплату лікарів (в т. ч. психологи), про що знає відповідач, але будь-якої ініціативи та допомоги не проявляв та не надавав. Не цікавиться станом його здоров`я та розвитком.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи, зокрема, суд безпідставно не взяв до уваги висновок Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до малолітніх: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та догляду своїх дітей.

Судом першої інстанції не взято до уваги думку дітей, яка зафіксована Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації під час проведення обстеження житлово-побутових умов. Під час проведення бесіди з дітьми було з`ясовано, що свого батька вони не бачили давно, за часом не пам`ятають коли. Він їм не телефонує, не вітає зі світами, не дарує подарунки та речі, які їм потрібні. Маминого піклування їм достатньо.

Зазначає, що посилання відповідача на факт фінансового утримання дітей разом з позивачем, починаючи з листопада 2014 року, не може бути підставою, яка свідчить про належне виконання батьком його батьківських обов`язків, оскільки, необхідність матеріального утримання дітей, зокрема, сплата аліментів, є безумовним обов`язком батька.

Вказує, що відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на наявність певних перешкод у спілкуванні з дітьми з боку матері дітей та в якості доказу відповідач подає до суду скріншоти екрану телефону про факт спілкування зі старшим сином ОСОБА_4 . Таким чином, відповідач намагається довести, що спілкування здійснювалося з старшим сином ОСОБА_4 періодично, зокрема, лише раз на місяць, та обмін декількома беззмістовними повідомленнями через застосунок «Viber» та декілька телефонних дзвінків незначної тривалості. З огляду на наявність у спільного сина ОСОБА_4 особистого телефону та можливість ведення з ним особистого спілкування, незрозумілим є наявність перешкод, які нібито чинить позивач по відношенню до батька дітей.

Жодної інформації про те, яким чином відповідач піклується про своїх дітей, про їх фізичний, духовний та моральний розвиток, яким чином забезпечує здобуття дітьми освіти та підготовку їх до самостійного життя, матеріали справи не містять.

Крім того, вказує, що матеріали справи не містять інформації щодо відносин батька з молодшим сином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є особливою дитиною та потребує багато часу на реабілітацію стану здоров`я в міру медичних показань, значних коштів на лікарів, зокрема, потребує лікування за межами України в інших країнах, з огляду на особливості захворювання.

Твердження відповідача щодо приховування адреси місця знаходження не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується самим відповідачем, який у якості доказу подав до суду скріншоти екрану телефону спілкування з позивачем через застосунок «Viber», у яких позивач повідомляє про вимушений переїзд дітей до Болгарії.

Відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Зазначає, що відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що за період перебування в Новій Зеландії протягом 9 років, лише двічі відвідав дітей у 2017, 2019 роках, пояснюючи причину вкрай рідкого відвідування дітей зайнятістю на роботі та різке зниження доходів у разі отримання відпустки. Проте, зазначені відповідачем обставини лише свідчать, що жодного інтересу до життя власних дітей відповідач не проявляє, він повністю втратив бажання продовжувати спілкування з дітьми, брати участь у їх вихованні, а тому така його поведінка свідчить про відсутність будь-якого інтересу до дітей.

На думку матері, змінити поведінку батька спільних дітей у кращу сторону неможливо, що підтверджується систематичним, свідомим, без поважних причин невиконанням своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей.

Суд першої інстанції, під час ухвалення оскаржуваного рішення, допустив неправильне застосування норм процесуального права, фактично не дослідив подані сторонами докази, порушив принцип змагальності і не дотримався стандарту більшої переконливості. Така позиція суду також свідчить про надмірний формалізм при винесенні рішення судом, що є порушенням права на справедливий судовий захист.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - Ковальова О.О. , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що наявний в матеріалах справи висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітніх: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за № 105/01-1701 /В-140 від 28 вересня 2021 року, складено Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації без врахування думки відповідача.

Листом від 18 листопада 2021 року за №105/78-35(3) Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації на запит представника відповідача повідомила, що виклик на засідання служби ОСОБА_3 вручений не був, а тому за відсутності якого Служба у справах дітей та сім`ї була позбавлена можливості ухвалили об`єктивне рішення, яке б відповідало, в першу чергу, інтересам дітей.

Звертає увагу суду на те, що відповідач не міг бути викликаний на засідання Служби у справах дітей та сім`ї, оскільки ОСОБА_1 приховала від служби інформацію про дійсне місце перебування ОСОБА_3 та засоби зв`язку з ним. З невідомих відповідачу підстав повідомлення про засідання Служби у справах дітей та сім`ї направлялось на ім`я відповідача у Хмельницьку область - на адресу, до якої він не має жодного відношення. Посилається, що заслухавши думку позивача та дітей, які перебувають під безумовним впливом матері, Службою у справах дітей та сім`ї без врахування доводів відповідача і було складено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Наполягає, що суд першої інстанції законно і обґрунтовано не погодився із висновком про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітніх дітей від 28 вересня 2021 року, складеним Службою у справах дітей та сім`ї, прийнявши до уваги інші, наявні у справі докази.

Крім того, судом першої інстанції враховано неодноразово надані судом касаційної інстанції роз`яснення про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, і можуть застосовуватись лише у разі неможливості змінити таку поведінку батьків. Матеріали справи не містять жодного доказу того, що Службою у справах дітей та сім`ї вживались будь-які заходи впливу на відповідача, які були б спрямовані на налагодження його відносин з дітьми.

Відповідач не приховує від суду той факт, що дійсно не проживає із синами з 2016 року, оскільки діти проживають в Україні, а він - у Новій Зеландії. Враховуючи, що відстань між Україною і Новою Зеландією складає 16 812 км, а різниця у часі становить 9-11 годин, відповідач об`єктивно має перешкоди у спілкуванні з дітьми. Однак, в матеріалах справи містяться докази, що відповідач відвідував дітей в Україні у 2017 та 2019 роках, а з листопада 2014 року по серпень 2021 року ним на рахунок позивача перераховувались грошові кошти на утримання дітей на загальну суму майже 50 000 доларів США.

Крім того, посилається на те, що під час світової пандемії коронавірусу 2019 (COVID-19), Нова Зеландія була однією з перших країн у світі, яка закрила власні кордони, що позбавило ОСОБА_3 можливості у 2020, 2021 роках відвідати синів в Україні. А після оголошення в Україні воєнного стану ним було вжито всіх можливих заходів для встановлення місця перебування дітей та вивезення їх у безпечне місце. Відповідач змушений був через спільних знайомих дізнаватись, де і у якому стані перебувають його сини, оскільки ОСОБА_1 не реагувала на будь-які його намагання поспілкуватись з нею.

В квітні 2022 року відповідачеві вдалося поспілкуватись з ОСОБА_1 , а згодом навіть зустрітись з дітьми в Болгарії. Відповідач вкотре пропонував позивачеві свою допомогу у вихованні синів, в тому числі і фінансову, а вона вкотре відмовлялась. Згодом все ж надала банківські реквізити сторонньої особи, яка начебто мала можливість за кордоном зняти кошти з рахунку та передати їй. Попри об`єктивні ризики, ОСОБА_3 здійснив перерахування коштів та надав оформлений у встановленому законом порядку офіційний дозвіл на перетин синами державних кордонів.

Відповідач цілком розуміє, що за наведених вище обставин, його спілкування з дітьми дійсно є недостатнім навіть для нього самого, проте без участі позивача змінити таку ситуацію він не має можливості.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - Ковальова О.О. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав щодо синів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що висновок Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо його малолітніх синів: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є необ`єктивним і суперечить інтересам дітей, тому суд не може з ним погодитися.

Так, відповідно до висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, з пояснень ОСОБА_1 відомо, що батько перестав проживати з нею та дітьми з 2016 року. Вона з синами проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою проведено обстеження житлово-побутових умов та з`ясовано, що для проживання та повноцінного розвитку дітей створено всі належні умови. Під час проведення бесіди з дітьми з`ясовано, що свого батька вони не бачили давно, за часом не пам`ятають коли. Він їм не телефонує, не вітає зі світами, не дарує подарунки та речі, які їм потрібні. Маминого піклування їм достатньо. Мати дітей повністю забезпечує синів всім необхідним для повноцінного розвитку, має самостійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно.

Відповідно до довідки з громадської організації «Допомога дітям з розладами аутистичного спектру та розладами мовлення «Наше дитинство» від 19 листопада 2020 року № 19/11-2020 та ТОВ «Навчально-реабілітаційний центр «Мозаїка» від 10 листопада 2020 року - у шкільному та реабілітаційному житті дитини приймає участь мати, бабуся та дідусь. Мати завжди спілкується з педагогами та іншими спеціалістами, завжди цікавиться процесом реабілітації та навчання ОСОБА_5 . Батько жодного разу із спеціалістами не спілкувався, дитини не приводив.

Згідно з поданих довідок з школи І-ІІІ ступенів № 5 Печерського району м. Києва - ОСОБА_4 навчався з 01 вересня 2017 року по 06 березня 2020 року та Спеціалізованої школи № 88, де навчається з 10 березня 2020 року - вказано, що дитиною займається мати. Згідно з довідками закладу дошкільної освіти № 653 з 10 листопада по 11 березня 2020 року дитина завжди була доглянута, мати спілкувалася з педагогами, які виховували та навчали її сина, цікавилася дошкільним життям дитини. Батько контакту із садочком не підтримував, із вихователями не спілкувався. Окрім того, у висновку Службою стверджується, що батько дітей жодного разу до них не з`явився, не надав письмових пояснень та документів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» (а. с. 64-66).

Разом з тим, судом встановлено, що з 2014 року відповідач не проживає в Україні, виїхавши до Нової Зеландії, для роботи у Eurotech Solutions LTD. З цього часу він постійно проживає у м. Окленд Нової Зеландії (а. с. 80-85).

Як вбачається з висновку третьої особи, інформацію про те, що відповідач не проживає в Україні, позивач не повідомила, такий висновок був складений без врахування його думки, так як його не було проінформовано про засідання комісії і належним чином не викликано, чим позбавлено можливості надати свої докази, для спростування тверджень позивача (а. с. 64-66, 121).

Письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується той факт, що відповідач фінансово утримував дітей разом з позивачем, починаючи з часу свого виїзду за кордон з листопада 2014 року, коли сторони ще перебували у зареєстрованому шлюбі, так і після розлучення, тоді вже відповідач вказував, що грошові кошти є аліментами на дітей, шляхом переказу грошових коштів позивачеві (а. с. 114-110).

Відповідач переконаний, що позивач навмисно створює йому перешкоди для спілкування з дітьми, вона та її батьки налаштовують дітей проти нього, доводять до відома дітей інформацію, яка не відповідає дійсності, що стало йому відомо з повідомлень, якими він обмінюється з сином ОСОБА_4 , так як періодично вдається з ним контактувати за допомогою месенджерів «Viber» і «WhatsApp» (а. с. 116-119).

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов є безпідставним і у його задоволенні слід відмовити, оскільки підстави, на які посилалася позивач, не знайшли свого підтвердження і всі доводи були спростовані стороною відповідача.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх законними та обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, зробленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктом 16 зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 28 лютого 2023 року у справі № 363/1161/21 Верховний Суд зазначив, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18, від 09 серпня 2023 року у справі № 756/14179/20 , небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матері (батька) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.

У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 713/63/17, Верховний Суд дійшов висновку, що «позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу на нього, при цьому суд правильно не погодився із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА 5 батьківських прав, оскільки висновок суперечить інтересам неповнолітньої дитини та є недостатньо обґрунтованим. Крім того, альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, а позбавлення батьківських прав тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків.»

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) зазначено: « Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано 22 серпня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя народився син ОСОБА_4 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 13 листопада 2010 року, за актовим записом № 1950 (а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_6 у сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 13 жовтня 2012 року, за актовим записом № 2233 (а. с. 8).

07 червня 2019 року шлюб сторін розірвано, згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року у справі № 757/6323/19-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу (а. с. 9-11).

Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав позивач ОСОБА_1 звернулась у січні 2021 року, не зазначаючи фактичного місця проживання відповідача ОСОБА_3 , не вказуючи про фактичні відносини, що склались між колишнім подружжям, а також посилаючись на відсутність матеріальної допомоги на утримання дітей з боку відповідача.

28 вересня 2021 року Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації було складено висновок за № 105/01-1701/В-140 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітніх: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У листопаді 2021 року відповідачу ОСОБА_3 стало відомо про розгляд даної справи в суді та у відзиві на позовну заяву він категорично заперечив проти позовних вимог про позбавлення його батьківських прав щодо синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , наполягав на відсутності підстав для позбавлення його батьківських прав відносно синів.

Зазначив, що наприкінці літа 2014 року відповідач поїхав до Нової Зеландії у пошуках роботи в м. Окленд, і, знайшовши роботу, отримав робочу візу наприкінці 2014 року. Виїхавши за межі України, відповідач постійно перебував на зв`язку з родиною, телефонував дружині і дітям, в тому числі і за допомогою відеозв`язку, надавав фінансову допомогу, готував документи для переїзду позивача з дітьми. Позивач приїхала до Нової Зеландії у листопаді 2015 року, але оскільки вона пропустила строк дії медичних документів, - змушена була повернутись в Україну разом із молодшим сином. Старший син ОСОБА_4 залишився з батьком та бабусею і дідусем та прожив в Новій Зеландії до липня 2016 року: вивчав англійську мову, відвідував місцевий навчальний заклад, спортивні гуртки. При цьому родина постійно перебувала на зв`язку, позивач телефоном спілкувалась з ОСОБА_4 , а відповідач - з ОСОБА_5 .

Відповідач здійснював оформлення документів для постійного проживання у Новій Зеландії для всієї сім`ї, проте позивач все частіше висловлювала свої сумніви щодо цього і вимагала повернення сина ОСОБА_4 в Україну. Оскільки ОСОБА_4 також сумував за матір`ю та братом, а відповідач у жодному разі не прагнув обмежити їх спілкування, він погодився на повернення сина в Україну. У липні 2016 року ОСОБА_4 повернувся в Україну в супроводі матері відповідача ОСОБА_8 . В подальшому для спілкування з дітьми відповідач приїжджав до України в 2017 та 2019 роках. Після розірвання шлюбу між сторонами відповідач продовжував надсилати кошти на утримання дітей до серпня 2021 року, коли надіслана у липні 2021 року сума була повернута фінансовою установою через відмову позивача отримувати кошти.

Відповідач визнає за собою обов`язок з утримання власних дітей та вказує, що за будь-якого рішення надаватиме допомогу на їх утримання. Також відповідач зазначав, що ніколи не нехтував своїми обов`язками щодо синів, завжди діяв виключно в їх інтересах. Він розуміє, що значна відстань між Україною та Новою Зеландією ніяк не сприяє гармонійному спілкуванню батька з дітьми, проте вважає, що такі обставини не можуть бути підставою для позбавлення його батьківських прав щодо синів.

Вказані заперечення відповідача підтверджуються наданими ним доказами, з яких встановлено, що з 2014 року відповідач не проживає в Україні, виїхавши до Нової Зеландії , для роботи у Eurotech Solutions LTD. З цього часу він постійно проживає у м. Окленд Нової Зеландії (а. с. 80-85).

Як вбачається з фотокопій паспортів та візових документів дітей ( паспорти № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 , видані 10 лютого 2015 року органом № 2609), у 2015 році ОСОБА_1 та діти ОСОБА_4 і ОСОБА_5 отримали візи для приїзду до Нової Зеландії (а. с. 110, 112, 113).

Як вбачається з наданих відповідачем банківських виписок із його рахунків, відповідач ОСОБА_3 фінансово утримував дітей разом з позивачем, починаючи з часу свого виїзду за кордон з листопада 2014 року, коли сторони ще перебували у зареєстрованому шлюбі, так і після розірвання шлюбу, коли відповідач вказував, що грошові кошти є аліментами на дітей, шляхом щомісячних переказів грошових коштів позивачеві. В 2019 році суми переказів становили 500 доларів США щомісячно, у 2020 - 2021 роках - від 200 до 500 доларів США щомісячно (а. с. 114-118).

У липні 2021 року сплачена відповідачем на рахунок позивача сума грошової допомоги на утримання дітей була йому повернута: як зазначено у повідомленні фінансової установи, через відмову одержувача коштів від її отримання (а. с. 111-113).

Із роздруківок скріншотів з мобільного телефону ОСОБА_3 , вбачається, що відповідач періодично спілкувався із сином ОСОБА_4 протягом квітня - жовтня 2021 року, періодично розмовляючи по телефону та шляхом переписки у месенджері, з якої видно, що син бажає спілкуватись із батьком, просить його приїхати в Україну, отримував від батька подарунок ( а.с. 117 - 119).

Із роздруківок скріншотів з мобільного телефону ОСОБА_3 щодо переписки у месенджері з позивачем ОСОБА_1 , вбачається, що після початку повномасштабного вторгнення РФ і введення воєнного стану в Україні, у березні - квітні 2022 року відповідач наполягав на зустрічі з дітьми, коли вони прибули до Республіки Болгарії, здійснював перерахування коштів на утримання дітей на рахунок, вказаний йому позивачем ( а.с. 150-157).

29 квітня 2022 року ОСОБА_3 надав згоду на багаторазові тимчасові поїздки синів за межі України з 29 квітня 2022 року по 29 квітня 2030 року у супроводі їхньої матері ОСОБА_1 , посвідчену нотаріусом у м. Варна Республіки Болгарія (а. с. 157).

Як вбачається з відповіді начальника Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 19.11.2021 року на запит адвоката Ковальової О.О., листи з проханням надати документи до Служби, що підтверджують участь батька у вихованні та матеріальному утриманні дітей, були надіслані на адресу, зазначену позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві - АДРЕСА_2 , а лист - запрошення на засідання комісії - за адресою АДРЕСА_3 , проте зазначені листи повернулись без вручення. На підставі зазначеного, членами комісії прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до його дітей ( а.с. 121).

Таким чином, з викладеного листа та висновку Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, вбачається, що позивач, достовірно знаючи про місце проживання відповідача у Новій Зеландії, не повідомила у позовній заяві та Службу у справах дітей про те, що відповідач не проживає в Україні, висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав був складений без врахування його пояснень, оскільки його не було проінформовано про засідання комісії і належним чином не викликано, чим позбавлено можливості надати свої докази, для спростування тверджень позивача (а. с. 64-66, 121).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , який оцінено у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з вказаним висновком органу опіки та піклування, що відповідає положенням ч. 6 ст. 19 СК України.

За викладених обставин доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд безпідставно не прийняв до уваги висновок Органу опіки та піклування, колегія суддів відхиляє, адже у висновку відсутні відомості, що він був складений за участю батька дітей, а також він не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення його батьківських прав заперечує, вживав заходів, спрямованих на спілкування з дітьми, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що діти повідомили працівникам Служби у справах дітей, що батька вони не бачили давно, за часом не пам`ятають коли, що батьком їм не телефонує, не вітає зі світами, не дарує подарунки та речі, які їм потрібні, а маминого піклування їм достатньо, - колегія суддів також не вважає достатньою підставою для застосування до батька такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, оскільки відповідач проживає за межами України, на іншому континенті, що об`єктивно ускладнює можливість зустрічей батька із синами. Тому суд першої інстанції правильно врахував наявність об`єктивних причин неможливості активної участі батька у житті дітей, що вказує на недоведеність позивачем свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Установивши, що відповідач ОСОБА_3 не втратив інтересу до участі у вихованні дітей, має намір на підтримання стосунків з дітьми, а також врахувавши те, що позивач не довела навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, суд першої інстанції правильного висновку про недоведеність позивачем ОСОБА_1 необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого ані позивач, ані орган опіки та піклування належно не аргументували, виходячи із дійсних обставин справи.

Отже, суд першої інстанції, встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави, передбачені ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем на надано до матеріалів справи жодної інформації про те, яким чином відповідач піклується про своїх дітей, про їх фізичний, духовний та моральний розвиток, яким чином забезпечує здобуття дітьми освіти та підготовку їх до самостійного життя, - також не можуть бути прийняті до уваги як підстава для скасування законного та обґрунтованого рішення суду, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 січня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.