ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1684/22 Номер провадження 22-ц/814/3911/23Головуючий у 1-й інстанції Коновод О.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Кириченко В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 19 травня 2023 року (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного текста судового рішення 19 травня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в нерухомому майні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частку :

- житлового будинку АДРЕСА_1 ,

- земельної ділянки загальною площею 0.1522 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Полтавська область, Лубенський район, с.Новий Байрак, з кадастровим номером :09:001:0027.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що за час перебування із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі ними придбано спірне нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за відповідачкою.

У добровільному порядку вони не дійшли згоди щодо поділу майна.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 19 травня 2023 року позов задоволений.

Визнано ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку :

- житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки загальною площею 0.1522 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Полтавська область, Лубенський район, с.Новий Байрак, з кадастровим номером :09:001:0027.

Додатковим рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 14 червня 2023 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 000 грн витрат на правову допомогу.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд не з`ясував істотних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, а саме суд не допитав у якості свідка ОСОБА_3 , особу у якої були придбані будинок і земельна ділянка, та яка може підтвердити, що у дійсності кошти за нерухоме майно вона отримала від ОСОБА_1 у травні 2011 року.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 серпня 2011 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачкою ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстрований у відділі ДРАЦС Хорольського ГУСО Полтавської області.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 20.10.2022 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано (рішення набрало законної сили 22.11.2022 року, справа № 548/1080/22).

Під час перебування у шлюбі 07.02.2012 року сторонами за спільні кошти придбано: за 5 000 грн житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці розміром 1,522 га, якій присвоєно кадастровий номер :09:001:0027, та в цілому складається з: житлового будинку літ.А -1/№939, загальною площею 32,4 кв.м, житловою площею 20,7 кв.м, літня кухня - літ.Б, сарай - літ.В, убиральня - літ.Г, колодязь -№1, огорожа - №2; а також за 2 000 грн земельну ділянку з кадастровим номером :09:001:0027, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0.1522 га, яка розташована за адресою: Полтавська область, Хорольський район, с. Новий Байрак.

Право власності на оспорюване нерухоме майно оформлено на відповідачку, а позивачем 07 лютого 2012 року надана письмова згода на укладення зазначених договорів купівлі-продажу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що надані відповідачкою докази не дають підстав для висновку про те, що купівля спірного житлового будинку і земельної ділянки здійснена за рахунок особистих коштів відповідачки.

Суд першої інстанції визнав, що пояснення самої відповідачки і показання свідків не можна вважати достатніми доказами для висновку про те, що спірне майно є особистою власністю відповідачки, яка у судовому засіданні, зокрема підтвердила, що під час подружнього життя кожен із подружжя мав заробіток.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 09 січня 2019 року у справі № 643/4589/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 за наслідками розгляду спорів з подібними фактичними обставинами і відповідними правовідносинами сформульовані такі правові висновки.

Нормами ст.335, ст.368 ЦК України, ст.60, ст.70 СК України закріплена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності майна може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

У такому разі заінтересована особа (один із подружжя) може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилається на те, що кошти для купівлі спірного нерухомого майна вона зібрала до укладення шлюбу, фактичне придбання спірного майна, у тому числі і розрахунок із продавцем, відбулося до укладення шлюбу у травні 2011 року, а нотаріальне оформлення угод формально відбулося у лютому 2012 року.

Пояснення відповідачки не є доказом у розумінні ст.76 ЦПК України з урахуванням приписів ст.234 ЦПК України.

У підтвердження своїх доводів відповідачка посилається на показання свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , допитаних судом першої інстанції.

У п.2 договору купівлі-продажу будинку зазначено, що згода на придбання будинку надана чоловіком покупця ОСОБА_2 згідно його нотаріально посвідченої заяви від 07 лютого 2012 року; пунктом 4 договору зазначено, що продаж вчинено за 5 000 грн, які за домовленістю продавець отримав від покупця повністю під час підписання цього договору (а.с.34 і зворот).

Аналогічні положення містить договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.38 і зворот).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину.

Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст.657 ЦК України), а відповідачка, по суті, як і допитані свідки заперечують істотні обставини його укладення, зокрема у частині розрахунку за придбане майно, то відповідно до абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК України такі заперечення не можуть доводитися показаннями свідків.

З огляду на наведене з урахуванням характера спірних правовідносин і предмета доказування показання свідка ОСОБА_3 не мають істотного значення.

Оскільки ні договір купівлі-продажу будинку, ні договір купівлі-продажу земельної ділянки не містять застережень про те, що майно придбане за особисті кошти відповідачки, то, враховуючи приписи ст.65 СК України, слід виходити з того, що за договорами купівлі-продажу подружжя набуло у спільну сумісну власність нерухоме майно.

Позивачем суду не надано належних, допустимих і достатніх доказів на спростування презумпції спільності придбаного майна.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України, дав правильну оцінку наданим у справу доказам і зробив правильний висновок про недоведеність заявлених вимог, навівши обґрунтовані мотиви такого висновку.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 19 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 06 листопада 2023 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов