Провадження №4-с/369/114/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. розглянувши скаргу адвоката Смєхнова Володимира Афанасійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на дії державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року на адресу суду надійшла вищевказана справа.

Відповідно до прохальної частини скаржник просить суд:

- визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Компанець Руслана Вікторовича відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (03148, м. Київ, вул. Гнати Юри, 9) про арешт та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №48710984 від 11.09.2015 року;

- скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ Янович Іванни Ярославівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24347353 від 11.09.2015 та зобов`язати державного реєстратора вилучити номер запису про обтяження: 11133984 (спеціальний розділ) з Актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень;

- скасувати постанову старшого слідчого Головного слідчого управління МВС України Крупка А.О. у кримінальній справі №27-1219 від 13.1.1.2009 року на арешт всього майна ОСОБА_1 ;

- скасувати арешт нерухомого майна на власника ОСОБА_1 зареєстрований Першою Київською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером обтяження 9364697 і зобов`язати вилучити реєстраційний номер обтяження 9364697 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Досліджуючи матеріали скарги судом встановлено, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області віл 21.07.2015 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України і призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією майна.

Статтею 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справу у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження ( п.1 ч. 1 вказаної статті).

Згідно ч. 1 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви N 29458/04 та N 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява N 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно ч. 1 ст. 287 КАС України Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ч.2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

В порядку цивільного судочинства згідно ст.447 ЦПК України оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Цивільного процесуального Кодексу України, а дану скаргу подано з приводу оскарження дій виконавця при виконанні судового рішення, ухваленого у кримінальному провадженні про конфіскацію.

Крім того вимоги скасувати постанову старшого слідчого Головного слідчого управління МВС України Крупка А.О. у кримінальній справі №27-1219 від 13.1.1.2009 року на арешт всього майна ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку ст. 447 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 188 ЦПК України Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, в даному випадку скаржниці необхідно звернутися з адміністративним позовом до суб`єкта владних повноважень, в порядку адміністративного судочинства.

Розглянувши матеріали скарги, вважаю за необхідне відмовити у відкритті провадження.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186, 447 ЦПК України, суддя-

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті адвоката Смєхнова Володимира Афанасійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на дії державного виконавця.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення або складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ