Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6429/20 Головуючий у 1-й інст. Єригіна І. М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі

цивільну справу №295/6429/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Єригіної І.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила стягнути з відповідача грошові кошти: 1) за договором позики від 27 грудня 2018 року в сумі 2 245 500 грн, яка складається із: 150 000 грн - заборгованості за позикою, 510 000 грн - заборгованості за процентами, 1 500 грн - штрафу, 28 500 грн - інфляційних втрат, 1 555 500 грн - пені; 2) за борговою розпискою від 25 травня 2019 року за позикою в сумі 575 195,24 грн, яка складається із: 44 475 грн - заборгованості за позикою, 128 977,50 грн - заборгованості за процентами, 444,75 грн - штрафу, 6 804,74 грн - інфляційних втрат, 394 493,25 грн пені.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 23 квітня 2020 року між нею та ОСОБА_3 укладений договір відступлення права вимоги, за умовами якого всі права первісного кредитора перейшли до неї у відповідності до положень ст.514 ЦК України за договорами позики від 27 грудня 2018 року та від 25 травня 2019 року.

27 грудня 2018 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 згідно з договором позики кошти в розмірі 150 000 грн, які остання зобов`язалася повернути до 31 січня 2019 року та сплачувати за кожен місяць користування грошовими коштами 10% від отриманої в борг суми щомісячно до 31 числа. Жодної сплати за процентами відповідач не здійснила і проценти за користування позикою за цим договором нараховані за 34 місяці з 01 лютого 2019 року по 01 грудня 2021 року. Також за умовами цього договору належить до сплати пеня за порушення строку повернення позики, яка нарахована за 137 днів із 01 лютого 2019 року по 03 грудня 2021 року, та штраф за порушення строку сплати процентів більше ніж на один місяць в розмірі 1% від розміру позики, а відповідно до частини другої ст.625 ЦК України належать відшкодуванню інфляційні втрати за період прострочення з лютого 2019 року по жовтень 2021 року.

25 травня 2019 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 ще 44 475 грн згідно з договором позики від 25 травня 2019 року, які відповідач зобов`язалася повернути до 31 січня 2020 року та сплачувати за кожен місяць користування грошовими коштами 10% від отриманої в борг суми щомісячно до 31 числа. Жодної сплати за процентами відповідач не здійснила і проценти за користування позикою за цим договором нараховані за 29 місяців з 01 липня 2019 року по 01 грудня 2021 року. Також за умовами цього договору належить до сплати пеня за порушення строку повернення позики, яка нарахована за 887 днів із 01 липня 2019 року по 03 листопада 2021 року, та штраф за порушення строку сплати процентів більше ніж на один місяць в розмірі 1% від розміру позики, а відповідно до частини другої ст.625 ЦК України належать відшкодуванню інфляційні втрати за період прострочення з липня 2019 року по жовтень 2021 року.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції встановив факт отримання відповідачем грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дійшов правильного висновку про існування між первісним кредитором та відповідачем правовідносин, заснованих на договорі позики. Підтверджено факт отримання грошових коштів, з`ясовано строк та порядок їх повернення, підтверджено неналежне виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Разом із тим, суд вибірково вивчив договір №1 про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року, не взяв до уваги його загальну частину, в якій зазначена заборгованість боржника первісному кредитору, розмір цієї основної заборгованості та посилання на договори позики, які і є основними (первинними). Єдине, що договорі про відступлення права вимоги, помилково зазначений рік укладення договору позики на суму 150 000 гривень. Допущена механічна помилка та зазначено датою укладення договору позики 27 грудня 2019 року, замість 27 грудня 2018 року. Крім того, 27 грудня 2022 року між нею та первісним кредитором ОСОБА_3 укладена додаткова угода до договору №1 про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року, в якій досягнуто згоди щодо правильності зазначеної дати укладення договорів позики між первісним кредитором та боржником. Копія цієї додаткової угоди від 27 грудня 2022 року надіслана відповідачу. На переконання скаржника, суд першої інстанції надав неправильну оцінку доказам у сукупності, взяв до уваги вибіркові розділи договору №1 про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року та не взяв до уваги інші розділи цього договору, в яких чітко визначений предмет договору, внаслідок чого виніс необ`єктивне та неправомірне рішення. Також договір №1 про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року не визнаний недійсним або неукладеним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Касянчук В.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що у апеляційній скарзі позивач зазначає, що 27 грудня 2022 року була укладена додаткова угода до договору про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року №1, але при цьому не уточнює, що додаткова угода була направлена відповідачу лише 10 лютого 2023 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі. Крім того, позивач умовчує те, що додаткова угода до суду першої інстанції не направлялася взагалі. На переконання сторони відповідача, зміст додаткової угоди, дата її укладення, дата її направлення відповідачу та не направлення її до суду першої інстанції вказують на те, що ймовірно, додаткова угода була підлаштована під оскаржене рішення та виготовлена після його ухвалення. Позивач не надав доказів на підтвердження неможливості подання додаткової угоди до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому цей доказ є неналежним і недопустимим та прийнятим до уваги при розгляді апеляційної скарги бути не може.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Касянчук В.П. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Опанасюк С.П. у судове засідання не з`явилися. Судова повістка надіслана позивачу судом апеляційної інстанції на її адресу, яку остання зазначила у своїй апеляційній скарзі: АДРЕСА_1 , та повернута поштою з проставленням відмітки про відсутністю позивача за цією адресою (а.с.38-39 т.2). За положеннями п.3 частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила й свою електронну адресу, на яку апеляційний суд направив судову повістку додатково (а.с.23.т.2). Судова повістка вручена мамі представника позивача (а.с.44 т.2). Якщо особу, якій адресована судова повістка, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-якому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом із нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, а вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частини третя та п`ята ст.130 ЦПК України).

Отже, неявка сторони позивача, належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, що відповідає приписам частини другої ст.372 ЦПК України. Також явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що підтверджено існування між сторонами правовідносин, заснованих на договорі позики, та факт отримання грошових коштів, з`ясований строк та порядок їх повернення та підтверджено неналежне виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Разом із тим, договір про відступлення права вимоги №1 від 23 квітня 2020 року не підтверджує факт набуття позивачем права грошової вимоги на отримання грошових коштів (заборгованості) саме за договорами позики від 27 грудня 2018 року та від 25 травня 2019 року. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів, які б беззаперечно свідчили про отримання права вимоги на боргові зобов`язання, вказані у позовній заяві, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за договорами позики від 27 грудня 2018 року та 25 травня 2019 року.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з таких мотивів.

Відповідно до п.1 частини першої ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Із матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 2020 року між ОСОБА_3 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) укладений договір про відступлення права вимоги №1 (а.с.4-5 т.1).

У загальних положеннях вищевказаного договору про відступлення права вимоги прописано, що ОСОБА_2 заборгувала первісному кредитору згідно з договорами позики від 25 травня 2019 року та від 27 грудня 2019 року.

Частиною першою ст.514 ЦК України унормовано, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов?язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1.1 договору про відступлення права вимоги №1 встановлено, що у порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор набуває (приймає) від належного первісному кредитору право грошової вимоги за основним договором та розпискам в обсязі, що визнається у цьому договорі.

Під відступленими правами пункт 1.2 договору про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року №1 розуміє право грошової вимоги на отримання грошових коштів (заборгованості) за основними договорами, яка на дату укладення цього договору склала, 150 000 грн та 44 475 грн.

Водночас у пункті 1.3 договору про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року №1 конкретизовано, що права відступаються в повному обсязі і на умовах, що визначені цим договором та які існують на момент їх відступлення, щодо повернення боржником основної суми заборгованості, процентів, штрафних санкцій та інших нарахувань.

У пункті 5.1 договору про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року №1 зазначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання.

За тлумаченнями договору про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року №1 позивач ОСОБА_1 , як новий кредитор, набула права грошової вимоги за основними договорами від 25 травня 2019 року на суму 44 475 грн та від 27 грудня 2019 року на суму 150 000 грн на умовах, що визначені цими договорами та в повному обсязі, які існують на момент відступлення, тобто на 23 квітня 2020 року, щодо повернення ОСОБА_2 основної суми заборгованості, процентів, штрафних санкцій та інших нарахувань, які передбачені договорами позики, тобто основними договорами.

Відповідно до частини першої ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (зі змісту частини першої ст.1047 ЦК України).

Так, 25 травня 2019 року між позикодавцем ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_2 укладений договір позики, за пунктом 1 якого позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 44 475 грн та позичальник зобов`язалася повернути таку ж саму суму грошових коштів (а.с.12).

У абзаці другому підпункту 1.1 пункту 1 договору позики від 25 травня 2019 року міститься застереження, що передача грошей здійснена до підписання цього договору. Договір позики є укладеним із моменту передання грошей (абзац другий частини першої ст.1046 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів, що договір про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року №1 та договір позики від 25 травня 2019 року або їх окремі частини були б визнані недійсними у судовому порядку. Їх недійсність прямо у законі не встановлена. За таких обставин діє презумпція правомірності правочину.

Відповідачем також беззаперечними доказами не доведено, що грошові кошти в сумі 44 475 грн не були нею одержані, а також те, що вона повернула суму позики повністю або частково. Відсутні докази й того, що договір позики від 25 травня 2019 року був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша ст.526 ЦК України).

За положеннями частини першої ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У п.2 договору позики від 25 травня 2019 року його сторони погодили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 31 січня 2020 року.

Також у підпункті 1.1 пункту 1 договору позики від 25 травня 2019 року його сторони досягли домовленості щодо процентної ставки за користування грошовими коштами: за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний платити позикодавцю 10% від суми 44 475 грн. За домовленістю сторін виплата процентів за користування грошовими коштами здійснюється позичальником щомісяця до 31 числа.

Оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів повернення відповідачем ОСОБА_2 первісному кредитору грошових коштів у сумі 44 475 грн, а також сплати процентів за користування коштами до спливу визначеного договором позики строку повернення позики, то з відповідача на користь позивача, тобто нового кредитора, слід стягнути суму позики 44 475 грн та проценти за користування грошовими коштами за період із 01 липня 2019 по 31 січня 2020 року, який враховує межі погодженого строку користування позикою із 25 травня 2019 року по 31 січня 2020 року та межі заявленої вимоги із 01 липня 2019 року, що становить суму 31 132,50 грн ((44 475*10%) * 7).

Виконання зобов`язання за договором позики від 25 травня 2019 року забезпечено неустойкою.

Пункт 3 договору позики від 25 травня 2019 року передбачає, що при порушенні позичальником строку повернення позики не пізніше 31 січня 2020 року, вона повинна сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики. При цьому пеня на проценти не нараховується. Отже, за умовами договору позики пеня може нараховуватися лише після 31 січня 2020 року, коли сплив строк повернення суми позики та позичені кошти до цієї дати не повернуті. Пеня у межа заявленої позовної вимоги за період із 01 лютого 2020 року до 23 квітня 2020 року (момент відступлення права вимоги) становить 285 974,25 грн.

При порушенні позичальником строку сплати процентів більше ніж на один місяць пунктом 4 договору позики від 25 травня 2019 року передбачена відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 1% від розміру позики, що становить 444,75 грн (44 475*1%).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України (перше речення частини першої ст.1050 ЦК України). За приписами частини другої ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Час прострочення настав з 01 лютого 2020 року та у межах заявленої позовної вимоги інфляційні втрати нараховані до 23 квітня 2020 року (момент відступлення права вимоги), що становить 6 048,65 грн, оскільки строк позики погоджений до 31 січня 2020 року та після цієї дати права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Із огляду на вищевикладене та у відповідності до положень ст.376 ЦПК України, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за договором позики від 25 травня 2019 року та ухвалює у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення вимог за договором позики від 25 травня 2019 року, стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 25 травня 2019 року в сумі 368 075,15 грн, яка складається із: тіла позики 44 475 грн; процентів за користування коштами 31 132,50 грн; штрафу 444,75 грн; інфляційних втрат 6048,65 грн та пені 285 974,25 грн. У стягненні решти суми за договором позики від 25 травня 2019 року відмовляється.

У договорі про відступлення права вимоги від 23 квітня 2020 року №1 йдеться про відступлення права вимоги за договором позики від 27 грудня 2019 року на суму 150 000 грн.

До апеляційної скарги додано додаткову угоду від 27 грудня 2022 року, яка укладена між первісним кредитором ОСОБА_3 та новим кредитором ОСОБА_1 .

Частинами другою та третьою ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

ОСОБА_1 не надала доказів неможливості подання додаткової угоди до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Відтак, долучений до апеляційної скарги позивачем доказ не може бути прийнятий та досліджений апеляційним судом.

Приймаючи до уваги, що у встановленому законом порядку позивачем не доведено відступлення їй права вимоги за договором позики від 27 грудня 2018 року на суму 150 000 грн, - підстав для стягнення сум на користь позивача за цим договором немає. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні сум за договором позики від 27 грудня 2018 року залишається без змін, оскільки у цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги у цій частині висновки суду першої інстанції не спростовують.

За положеннями частини тринадцятої ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Позивач є особою із інвалідністю 2-ої групи, яка ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тобто при зверненні до суду із позовом та за подання апеляційної скарги судового збору не сплачувала. Наразі вимоги позивача задоволені частково. Отже, пропорційно до задоволених вимог із відповідача ОСОБА_2 належить стягнути в дохід держави 9 201,88 грн судового збору.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2023 року в частині відмови у стягненні заборгованості за договором позики від 25 травня 2019 року скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 травня 2019 року в сумі 368 075,15 грн, яка складається із: тіла позики 44 475 грн; процентів за користування коштами 31 132,50 грн; штрафу 444,75 грн; інфляційних втрат 6048,65 грн та пені 285 974,25 грн.

У решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 9 201,88 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 25 січня 2024 року.