Провадження № 4-с/638/28/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді: Хайкіна В.М.,

за участю секретаря: Черкашиної Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові скаргу ОСОБА_1 , стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», на дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) по виконавчому провадженню №49163085,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25.10.2021 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) по виконавчому провадженню №49163085, згідно прохальної частини якої просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо нескасування арешту майна ОСОБА_2 , накладеного в ході виконавчого провадження ВП №49163085; 2) зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зняти арешт з нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження №20502796 від 20.05.2017 року) та рухомого майна (реєстраційний номер обтяження №16274251 від 22.05.2017 року) ОСОБА_2 , скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження ВП №49163085. Скарга обґрунтована тим, що Постановою Верховного суду України по справі №638/18006/13-ц скасовано рішення на підставі якого видано виконавчий документ за яким відкрито виконавче провадження №49163085 та в рамках якого накладено арешт на рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , само виконавче провадження має статус «завершено», проте державним виконавцем не скасовано накладений арешт на майно боржника, у зв`язку із чим просить скаргу задовольнити.

Від представника скаржника адвоката Ніколенка Б.О. до суду надійшла заява про розгляд справи участі скаржника та її представника, скаргу підтримують та просять задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явились, причин неявки не повідомили, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином.

Крім того, судом направлявся запит до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо надання належним чином завіреної копії матеріалів виконавчого провадження №49163085, проте відомостей до суду надано не було.

Частинами 1,2 статті 450 ЦПК України визначено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності інших сторін по справі, які були повідомлені належним чином, проте причин неявки до суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали скарги та матеріали цивільної справи, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи керуючись принципом диспозитивності не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи.

В порядку розділу VII ЦПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень", ст. 447 ЦПК України, передбачене право сторін виконавчого провадження на звернення до суду із скаргою в разі, якщо вони вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п.7 Постанови №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 року, роз`яснює, що у разі визнання неправомірними рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Матеріалами справи встановлено, заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2014 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення суми заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 4 859 975,43 грн та судовий збір в сумі 3 441,00 грн.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_1 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.09.2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2014 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.12.2017 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2014 року змінено. Скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» судового збору та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» судовий збір в розмірі 3 441,00 грн по 1 720,50 грн. з кожного. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного суду України від 20.11.2019 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2014 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 05.12.2017 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 січня 2008 року №ML-705/104/2008 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 січня 2008 року № ML-705/104/2008 відмовлено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 10 667,10 грн. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Представником Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» Алімовим А.С. отримано заочне рішення та виконавчі листи по справі.

Як вбачається із долученої до матеріалів справи інформації про виконавче провадження, страшим державним виконавцем Бардіним І.С. 28.10.2015 року відкрито виконавче провадження №49163085 за виконавчим листом від 30.04.2015 року №638/18006/13-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором у сумі 4 859 975,43 грн та судовий збір 3 441,00 грн.

20.05.2017 року державним виконавцем Білоконовим О.В. прийнята постанова про арешт майна боржника.

Даний лист перебував на виконанні в ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області та державним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

11.07.2019 року державним виконавцем Панкратовою М.А. повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.

Відповідно до відкритих та загальнодоступних відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження, ВП №49163085 має стан «завершено».

Суд звертає увагу, що виконавчий документ був повернутий стягувачу ще до прийняття постанови Верховного суду України від 20.11.2019 року, якою у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором відомвлено.

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наявний вид обтяження: арешт нерухомого майна ОСОБА_4 , номер запису про обтяження 20502796 від 20.05.2017 року.

Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, наявний вид обтяження: арешт рухомого майна, номер запису про обтяження 16274251 від 22.05.2017 року.

На заяву ОСОБА_1 , поданої до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надана відповідь, згідно якої Відділ не може припинити накладений арешт на майно боржника відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 21 квітня 1999 року №606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють Державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно з положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту частини 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно частиною 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відмовляючи у знятті арешту, заступник начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) робить посилання на статтю 59 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що: підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 21.04.1999, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника, згідно частини 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Законом України Про виконавче провадження не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Із змісту статті 316 Цивільного кодексу України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а статтею 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частини 2 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.03.2020 р. у справі №817/928/17 дійшов висновку, що не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю працівників органу Державної виконавчої служби, і порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Верховний Суд у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 2/0301/806/11 від 13.07.2022 зауважив, «що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, враховуючи відсутність виконавчого провадження, наявність постанови Верховного суду України від 20.11.2019 року, якою Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відмовлено у стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, суд вважає, що збереження оскаржуваного арешту майна ОСОБА_2 є невиправданим за встановлених обставин справи та порушує право власності останнього на належне їй майно.

Викладені мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19).

У зв`язку із тим, що матеріалами справи підтверджено тільки наявність арешту на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 , суд дійшов до висновку про задоволення саме в цій частині скарги, оскільки матеріалами справи не надано інших доказів щодо вжитих виконавцем інших заходів щодо виконання рішення.

Окрім того, належним способом захисту в даному випадку буде визнання бездіяльності що полягає у не знятті арешту з майна боржника ОСОБА_2 , накладеного у виконавчому провадженні №49163085 протиправною та зобов`язанні зняти арешт.

Окрім цього, суд наголошує, що необхідною умовою судового захисту має бути не лише можливе порушення закону, а й доведення належними, допустимими та достатніми доказами порушення, невизнання чи оспорювання права чи інтересу скаржника в цьому випадку ОСОБА_2 .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», на дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) по виконавчому провадженню №49163085 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не скасування арешту майна ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), накладеного в ході виконання виконавчого провадження ВП №49163085.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зняти арешт з нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження №20502796 від 20.05.2017) та рухомого майна (реєстраційний номер обтяження №16274251 від 22.05.2017) ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

В іншій частині скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали виготовлено 15.11.2023 року.

Головуючий: