№ 201/5867/17
провадження 6/201/518/2023
УХВАЛА

20 жовтня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

за участі секретаря Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро заяви Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про заміну стягувача у виконавчому провадженні по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи Національний банк України і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення збитків, грошових коштів і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 квітня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення збитків, грошових коштів і моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися.

АТ КБ «Приватбанк» 26 травня 2022 року звернулося до суду з заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні, по цій справі.

Ухвалою від 23 грудня 2022 року заяву було повернуто заявнику. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року ухвалу було скасовано та направлено справу для подальшого розгляду.

13 жовтня 2023 року справу було передано судді для розгляду.

В судовому засіданні з`ясувалося, що рішення суду, по якому було видано виконавчий лист постановою Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі № 201/5956/17 було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30.03.2022 року, на підставі яких судом було видано виконавчий лист, та у позові відмовлено. Постановою державного виконавця від 30.05.2023 року закінчено виконавче провадження № 69006497, у зв`язку з постановою Верховного Суду від 12.04.2023 року.

Представник ОСОБА_1 адвокат Головко І.О. 03.11.2023 року подав суду клопотання про закриття провадження у справі про заміну стягувача у виконавчому провадження. До клопотання додано постанову державного виконавця від 30.05.2023 року про закінчення виконавчого провадження № 69006497, у зв`язку з постановою Верховного Суду від 12.04.2023 року.

Суд вважає можливим задоволення вказаного клопотання та закриття провадження в справі, виходячи з наступного.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З`ясувавши думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, роз`яснивши наслідки закриття провадження в справі, зважуючи на вище вказані обставини і на те, що вказане не порушує інтереси учасників справи та інших осіб, суд вважає можливим закриття провадження в справі, оскільки, рішення суду, по якому було видано виконавчий лист в виконавчому провадженні відкритому на підставі даного виконавчого листа заявник просить замінити сторону, що і була предметом спору скасовано. При цьому суд керується наступним.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: обов`язковість судового рішення.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що дійсно в провадженнi Жовтневого районного суду м. Днiпропетровська перебуває справа з розгляду заяви АТ КБ «Приватбанк» про заміну стягувача у виконавчому провадженні по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи Національний банк України і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення збитків, грошових коштів і моральної шкоди.

Примусове виконання виконавчого листа № 201/5856/17 від 11.04.2022 року здійснювалось головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіним С.В., виконавче провадження № 69006497.

Заявник АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що мало місце процесуальне правонаступництво за положеннями ст. 55 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні, а також заміна сторони виконавчого провадження згідно з ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.442 ЦПК України.

АТ КБ «ПриватБанк» вказало, що за правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.12.2018 року у справі № 643/4902/14-ц, заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-які стадії процесу. Вважає, що у даному випадку заміна кредитора відбулась внаслідок укладення Договору про придбання акцій № 94/2016 від 20/12/2016 року, за яким ОСОБА_1 придбав акції додаткової емісії Банку у кількості 75572 штук, тобто відбулася заміна особи у відносинах, щодо яких виник спір. Фактично обов`язок Банку зі сплати на користь позивача грошових коштів, стягнутих рішенням у справі № 201/5856/17 відсутній повністю у зв`язку з законодавчо встановленою неможливістю його виконання.

30 травня 2023 року вказаним головним державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження вказана постанова не оскаржена і набрала законної сили.

Відповідно до пункту 5 частиш 1 статті 39 Закову України «Про виконавче провадження» виконавче провадження піддягає закінченню уразі, зокрема, скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ.

Згідно ч. 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» щодо наслідків закінчення виконавчого провадження, державним виконавцем 30 травня 2023 року винесено, постанова про закінчення виконавчого провадження № 69006497 з виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 201/5856/17 від 11квітня 2022 року.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд також враховує, що у виконавчому провадженні № 69006497 не було здійснено стягнення сум з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 згідно виконавчому листу, виданому Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 11.04.2022 року.

Оскільки 31.05.2022 року Верховний суд клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 30.03.2022 року задовольнив та зупинив виконання вказаних рішень до закінчення касаційного провадження у справі.

Таким чином, оскільки предмет спору відсутній, відсутні порушення прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк», відсутня необхідність судового захисту або прийняття судового рішення про заміну сторони виконавчого провадження суд вважає, що наявні підстави для закриття провадження у справі за п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин суд приходить до висновку, що дана ухвала повною мірою обгрунтована, є зрозумілою учасникам справи та в ній належним чином зазначені підстави, на яких вона грунтується.

Також суд зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, закриття провадження в справі з підстав, передбачених законом, не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Приймаючи до уваги вказане, суд приходить до висновку про те, що вказане закриття провадження не порушує інтереси учасників справи та інших осіб, тому суд вважає можливим клопотання задовольнити і провадження по справі закрити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 14, 256, 258-261, 353, 435 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Провадження по справі за заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про заміну стягувача у виконавчому провадженні по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи Національний банк України і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення збитків, грошових коштів і моральної шкоди - закрити.

Ухвала набрала законної сили 20 жовтня 2023 року.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -