Справа № 453/94/23
№ провадження 2/453/190/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року Сколівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Ясінського Ю.Є.

секретаря судового засідання Гринюк Л.Я.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укртранснафта» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

17 січня 2023 року позивач ОСОБА_1 року звернувся до суду із позовною заявою доАкціонерного товариства «Укртранснафта» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, просить поновити пропущений строк на звернення до суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 покликається на те, що з 02 січня 2001 року по 28 лютого 2020 року перебував у трудових відносинах з АТ «Укртранснафта» та працював на посаді слюсаря з ремонту технологічних установок 5-го розряду механо-технологічної дільниці ЛВДС «СКОЛЕ» АТ «Укртранснафта», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці Позивача серії НОМЕР_1 .

28 лютого 2020 року звільнений з посади слюсаря з ремонту технологічних установок 5-го розряду механо-технологічної дільниці ЛВДС «СКОЛЕ» АТ «Укртранснафта» на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників.

З даним Наказом №196-к від 27 лютого 2020 року Позивач був ознайомлений 28 лютого 2020 року. Як підстава звільнення Позивача у вищевказаному Наказі вказано: наказ АТ «Укртранснафта» від 17 грудня 2019 року №593-к «Про скорочення окремих посад функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління експлуатацією нафтотранспортної системи»; попередження про скорочення посади та наступне звільнення від 24 грудня 2019 року №26-03-93/9/5674-19; акт ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта» від 26 грудня 2019 року «Про ознайомлення з попередженням про скорочення посади та наступне звільнення»; подання на звільнення від 07 лютого 2020 року №26-03/9/581-20; лист первинної профспілкової організації АТ «Укртранснафта» м. Львів від 25 лютого 2020 року №ПК-25/02-11. Крім того, у п.3 даного Наказу вказано: «Вивести із штатного розпису працівників механо-технологічної дільниці ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта» посаду слюсар з ремонту технологічних установок 5 розряду 1 одиницю».

Із наведеного вбачається, що Відповідач, в порушення норм трудового законодавства, зокрема ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, не надав позивачу повну і достовірну інформацію про всі вакантні посади, хоча в період звільнення такі вакансії були. Крім того вказує, що Відповідачем, в порушення норм ст. 42 КЗпП України, не надано Позивачу право скористатися переважним правом залишитися на роботі як працівнику з безперервним стажем роботи на підприємстві. Тому, вважає що АТ «Укртранснафта» незаконно його звільнили, оскільки підстави для його законного звільнення відсутні, тому він змушений звернутись до суду з позовом за захистом свого права на працю.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 27 січня 2023 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 13 березня 2023 року з повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі.

09 березня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив (вх.№1247), в якому просить визнати пропущеним строк звернення Позивача з відповідним позовом до суду та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на доводу зазначені у відзиві.

У відповіді на відзив (вх.№1413) від 17 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 зазначає, що у відзиві представник відповідача не спростовує всі порушення відповідача, які призвели до неправомірного наказу. Просить відхилити аргументи та заперечення, викладені у відзиві та задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

06 квітня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 подала заперечення на відповідь на відзив в якому зазначила, що крайній строк для звернення з позовом до суду для скасування наказу про звільнення було 29 березня 2020 року. Однак, позовна заява датована позивачем 17 січня 2023 року - через три роки після звільнення. Таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду за вирішенням трудового спору та не вказав поважних причин для поновлення відповідного строку. Отже позивачем пропущений строк звернення до суду з відповідним позовом, який є безпідставним, необгрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав повністю з викладених у позові та письмових поясненнях підстав, просив про їх задоволення.

Представник Відповідача позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві та заперечені на відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02 січня 2001 року по 28 лютого 2020 року, перебував у трудових відносинах з АТ «Укртранснафта» та працював на посаді слюсаря з ремонту технологічних установок 5-го розряду механо-технологічної дільниці ЛВДС «СКОЛЕ» АТ «Укртранснафта», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Наказом генерального директора АТ «Укртранснафта» від 17 грудня 2019 року №593-К «Про скорочення окремих посад функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління транспортним забезпеченням» скорочено окремі посади функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління транспортним забезпеченням» з додатками № № 1,2,3.

ОСОБА_1 26 грудня 2019 року було ознайомлено з попередженням від 24 грудня 2019 року №26-03-93/9/5767-19 про скорочення посади та наступне звільнення. Одночасно з попередженням АТ «Укртранснафта» проінформувало позивача про відсутність підходящої роботи та відповідних вакантних посад. Також позивача повідомлено про те, що з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, йому будуть запропоновані всі вакантні посади (інша підходяща робота), які з`являться в Товаристві протягом цього періоду. Проте, як вказує представник Відповідача в АТ «Укртранснафта» за період з 17 грудня 2019 року по 27 лютого 2020 року не було будь-яких вакантних посад, на підтвердження цього надає суду інформаційну довідку №26-03/48 від 01 березня 2023 року. Також, представник АТ «Укртранснафта» стверджує, що підстав для визначення переважного права залишення на роботі не було, тобто в штаті АТ «Укртранснафта» не було інших осіб, які, маючи таку ж кваліфікацію і освіту, виконували однакову роботу.

АТ «Укртранснафта» звернулось із поданням №26-03/9/513-20 від 07 лютого 2020 року до голови первинної профспілкової організації АТ «Укртранснафта» м. Львів щодо надання згоди на звільнення позивача у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності і штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Первинна профспілкова організація АТ «Укртранснафта» м. Львів, листом №ПК-25/02-11 від 25 лютого 2020 року надала згоду на звільнення позивача.

Наказом в.о. генерального директора АТ «Укртранснафта» Кость І.Ю. №196-К від 27 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади слюсаря з ремонту технологічних установок 5 розряду механо-технологічної дільниці ЛВДС «Сколе» АТ «Укртранснафта», (наказ з кадрових питань АТ «Укртранснафта» №169-К від 27 лютого 2020 року), у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності і штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Також, судом досліджено інші належним чином завірені копії документів, які надані строронами.

Згідно з наказом генерального директора АТ «Укртранснафта» від 17 грудня 2019 року №593-К «Про скорочення окремих посад функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління транспортним забезпеченням» скорочено окремі посади функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління експлуатацією нафтотранспортної системи» згідно з додатками до цього наказу.

Підставою для прийняття Наказу №593-К від 17.12.2019 року зазначено, що: «У зв`язку з затвердженням нової організаційної структури функціонального напрямку АТ «Укртранснафта» «Управління транспортним забезпеченням», змінами в організації виробництва і праці, оптимізацію бізнес-процесів даного напрямку, перерозподілом функціональних обов`язків та, як наслідок, необхідністю скорочення чисельності та штату працівників….»

Суд погоджується з доводами представника АТ «Укртранснафта» про те, що право визначати чисельність і штат працівників належить власникові або уповноваженому ним органу і ніхто не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис. Вказане право підприємству надано відповідно до ст. 64 ГК України (підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис).

Суд звертає увагу, що Відповідачем на адресу первинної профспілкової організації АТ «Укртранснафта» м. Львів надіслано подання №26-03/9/513-20 від 07 лютого 2020 року на звільнення позивача у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці для розгляду.

Первинна профспілкова організація АТ «Укртранснафта» м. Львів, листом №ПК-25/02-11 від 25 лютого 2020 року надала згоду на звільнення позивача.

Крім того, 26 грудня 2019 року позивача було ознайомлено з попередженням від 24 грудня 2019 року №26-03-93/9/5767-19 про скорочення посади та наступне звільнення. Одночасно з попередженням АТ «Укртранснафта» проінформувало позивача про відсутність підходящої роботи та відповідних вакантних посад. Також позивача повідомлено про те, що з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, йому будуть запропоновані всі вакантні посади (інша підходяща робота), які з`являться в Товаристві протягом цього періоду. Проте, як вказує представник АТ «Укртранснафта», в підприємстві за період з 17 грудня 2019 року по 27 лютого 2020 року, не було будь-яких вакантних посад, на підтвердження цього надає суду інформаційну довідку №26-00/97 від 21 липня 2020 року. Також, представник АТ «Укртранснафта» стверджує, що підстав для визначення переважного права залишення на роботі не було, тобто в штаті АТ «Укртранснафта» не було інших осіб, які, маючи таку ж кваліфікацію і освіту, виконували однакову роботу.

З врахування встановлених обставин, суд вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального права.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У ст. 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У разі пропуску передбачених строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (ч.3 ст. 267 ЦК України).

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18.

Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Згідно з вимогами ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У ст. 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин.

При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч.1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Отже, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 673/723/20.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року в справі Красношапка проти України вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес у отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ознайомлений із наказом про звільнення №196-к 28 лютого 2022 року та отримав його на руки, про що розписався особисто.

Позивач звернувся до Сколівського районного суду Львівської області із даною позовною заявою лише 17 січня 2023 року, що свідчить про пропуск ним місячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Для поновлення строку звернення до суду Позивач посилається на ті обставини, що протягом тривалого періоду, після його звільнення, а саме з 28 лютого 2020 року він часто хворів, його стан здоров`я погіршився, тому повинен був значний час проходити певне лікування та реабілітацію у медичних закладах, що підтверджується відповідними виписками із медичної карти (том. 1 ст .17-28). Також вказує на те, що відповідно до ст. 29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно- екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінет Міністрів України виніс постанову № 392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», який був з 22 травня 2020 року до 22 червня 2020 року. Змінами від 2 червня 2020 року до вищевказаної постанови дію карантину в Україні продовжено до 31 липня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22 липня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» дію карантину продовжено з 1 серпня до 31 жовтня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження оомежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2" від 09.12.2020 №1236 (із внесеними змінами) продовжено до 31.12.2022 дію карантину на території України з метоюпоширення на території України гострої респіраторної хвороби C0V1D-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2".

Наведені позивачем причини для поновлення строку звернення до суду, суд вважає неповажними, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з роботи 28 лютого 2020 року, про отримання наказу особисто розписався(Том 1 а.с.10). Згідно запису в трудовій книжці позивача, 02 квітня 2020 року(через місяць після звільнення) він звернувся в Сколівський відділ соціального захисту населення, де йому було призначено виплату допомоги по безробіттю(Том 1 а.с.12-16).

Суд не бере до уваги Виписки з медичних карт амбулаторного хворого, на які посилається позивач, оскільки перебування ОСОБА_1 на лікуванні упродовж практично трьох останніх років носили тимчасовий і короткостроковий характер. Оскільки позивач протягом березня травня 2020 року не хворів(стаціонарно лікування не проходив), то у встановлений законом місячний термін міг оскаржити своє звільнення з роботи.

Отже будь-яких непереборних та об`єктивних перешкод, які не залежали від волі особи та які б перешкоджали позивачу в реалізації його права щодо оскарження рішення роботодавця щодо його звільнення в місячний строк, позивачем не наведені та судом не встановлені.

Суд, при вирішенні питання про поновлення строків для звернення до суду з позовом, зветрає увагу на той факт, що Сколівський районний суд Львівської області, якому як суду першої інстанції, підсудний цей спір, не припиняв роботи у зв`язку з поширення на території України гострої респіраторної хвороби C0V1D-19,забезпечував усім особам, можливість реалізації права на судовий захист.

Отже, позивач не навів обставин, які б свідчили про те, що його стан здоров`я дійсно не давав можливості у встановлений процесуальним законом строк, звернутися до суду з цим позовом у будь-який зручний для ньогоспосіб, у тому числі засобами дистанційного зв`язку, та не надав доказів на їх підтвердження.

Як зазначалось судом, поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Натомість, позивач в позовній заяві не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Позивач не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мав суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Таким чином, суд не вбачає підстав для поновлення ОСОБА_1 строку для звернення до суду із зазначеним позовом.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про про поновлення на роботі слід відмовити, у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.

У свою чергу, відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягується тільки у разі поновлення на роботі, як взаємопов`язаної вимоги.

Отже, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у контексті цієї справи є похідними від вимоги про поновлення на роботі, оскільки їх вирішення напряму залежить від вирішення питання поновлення на роботі.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 753/5516/20.

Зважаючи на наведені відповідачем доводи, позивачем без поважних причин пропущено строк на звернення до суду, підстав для поновлення такого не вбачається, позивач був законно звільнений з роботи з дотримання вимог законодавства про працю та прав і гарантій працівника, доводи позовної заяви таких висновків не спростовують, а тому позовна заява не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 5, 12-13, 89,141, 258, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укртранснафта» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) .

Відповідач:Акціонерне товариство «Уктранснафта» (місце знаходження: 01010, м. Київ, вул. Московська, 32/2, ).

Повний текст рішення виготовлено 31.10.2023 року.

Суддя Ю.Є. Ясінський