ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року

м. Харків

справа № 953/2463/21

провадження № 22-ц/818/584/23

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Харківська міська рада

третя особа - Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості " Гипрококс" , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційні скарги Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» та керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року ухваленого у складі судді Лях М.Ю.,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 ( надалі Квартира) в порядку набувальної давності.

Позов обґрунтований тим, що з 2010 року ОСОБА_1 став проживати в Квартирі зі згоди попередніх наймачів, які у 2011 році виїхали на заробітки до Росії та залишились там на постійне проживання. Позивач фактично проживає у Квартирі, сплачує усі комунальні послуги, робить капітальний та поточний ремонт, підтримує Квартиру у житловому стані, проводить поточні роботи стосовно газопостачання квартири (заміна газо-проводу), Зазначене підтверджується квитанціями, фіскальними чеками та показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 23.09.2022 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 79,40 кв.м. і житловою площею 52.60 кв.м.

Рішення мотивовано тим, що позивач надав суду достатні та допустимі докази, якими підтверджується факт добросовісного і відкритого користування нерухомим майном на протязі більше 10 років,

Не погодившись з рішенням суду ДП «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на необгрунтованість рішення суду першої інстанції просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судовим рішенням, яке набрало законної cили, було встановлено та підтверджується, що трикімнатна ізольована квартира за адресою АДРЕСА_2 включена до числа службових ДП «ГИПРОКОКС» з 15.08.1973. В період з 11.11.1974 по 05.05.1989 у вказаній квартирі була зареєстрована ОСОБА_5 , 1926 року народження, яка була знята з реєстрації за вказаною адресою у зв`язку з вибуттям на постійне місце проживання до кв. АДРЕСА_3 . В подальшому за отриманням цієї квартири як службової зверталися працівники ДП та останнє здійснювало оплату комунальних платежів. ДП «ГИПРОКОКС» ніколи не відмовлялося від свого права на Квартиру як на службове житло і такого наміру не мало.

Висновок районного суду про добросовісне і відкрите користування ОСОБА_1 . Квартирою на протязі більше 10 років не обґрунтований. Матеріали справи не містять жодного письмового доказу на підтвердження зазначених в позовні обставин.

З апеляційною скаргою також звернувся керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова. Посилався на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Разом з цим, матеріали цивільної справи не містять жодних письмових доказів проживання ОСОБА_1 у зазначеній квартирі (квитанцій про сплату комунальних платежів, документів щодо здійснення ремонтних робіт, відповідних довідок житлово-експлуатаційних організацій, договорів оренди/суборенди тощо).

Крім того, в позовній заяві не зазначені будь-які відомості, які б могли ідентифікувати «попередніх наймачів», зі згоди яких позивач нібито проживав, зокрема, їх прізвища, ім`я, по батькові, контактні дані, підстави користування ними квартирою тощо. Суд першої інстанції при розгляді справи ці питання, також, не з`ясував. У рішенні суду також відсутні посилання на показання будь-яких свідків. Разом з цим, прокурором отримано довідку з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області, з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 23.11.1993 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . Вказаний письмовий доказ разом із сукупністю вищенаведених обставин спростовує факт проживання і володіння позивачем Квартирою.

Апелянт зауважив, що судами під час розгляду інших справ було встановлено, що дійсним власником Квартири є Харківська міська територіальна громада в особі Харківської міської ради, а користувачем ДП «Гипрококс». Харківська міська територіальна громада в особі Харківської міської ради не відмовлялась від свого права власності на спірну квартиру, будь-які докази цього в матеріалах справи відсутні.

Відзиву на апеляційні скарги до суду не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27.04.2023 до участі у справі як третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено: ОСОБА_2 на стороні позивача, ОСОБА_1 , Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості «Гипрококс» - на стороні відповідача, Харківської міської ради.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2022 року в справі № 293/1061/21, постанові Верховного Суду від 11 листопада 2022 року в справі № 547/200/21, постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року в справі №140/1774/18.

Судом встановлено, що позивач в обґрунтування позову зазначав, що став проживати у квартирі з 2010 року зі згоди попередніх наймачів, а отже знав хто є володільцем Квартири.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач надав суду достатні та допустимі докази, якими підтверджується факт добросовісного і відкритого користування нерухомим майном на протязі більше 10 років, проте колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками, адже володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Колегія суддів зазначає, що позивач був обізнаний як про наймача Квартири, так і її власника територіальну громаду Харківської міської ради, а сам по собі факт проживання, утримання майна в належному стані та здійснення оплати житлово-комунальних послуг не є безумовною підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Зазначене унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України, оскільки позов про визнання права власності з підстав, визначених у цій статті, не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником майна.

З огляду на характер правовідносин у цій справі, предмет спору та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд дійшов помилкового до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому апеляційні скарги Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» та керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова підлягають задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача. Таким чином судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмір 43299 (21649,50 +21649,5) підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» та керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове.

Позовну заяву ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку набувальної давності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» та Київської окружної прокуратури м. Харкова по 21649 (двадцять одну тисячу шістсот сорок дев`ять) грн 50 (п`ятдесят) коп. судового збору сплаченого в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2023 року.

Головуючий О. Ю.Тичкова

Судді Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук