26.10.2023 Провадження по справі № 2-о/940/32/23
Справа № 940/657/23

РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2023 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області із заявою, в якій просить встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року по теперішній час.

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Росішки Тетіївського району Київської області. З моменту його народження постійно проживав в с. Росішки Тетіївського району Київської області без реєстрації місця проживання за винятком тих періодів, коли відбував покарання. Зокрема, у період з 20.02.1989 року по 05.05.1992 року відбував покарання у ДУ «Божковська виправна колонія (№16)», у період з 26.07.1995 року по 02.02.2005 року - у «Райківській ВК № 73», та у період з 12.04.2016 року по 11.03.2021 року- у «Старобабанівській виправній колонії № 92».

У 1983 році заявник отримав паспорт радянського зразка, у подальшому, коли відбувалась заміна паспортів радянського зразка на паспорти громадянина України, він не отримав нового паспорта.

Заявник ОСОБА_1 вказує, що звертався до відповідних державних органів з питання оформлення паспорта громадянина України, однак йому було відмовлено, оскільки необхідно підтвердити факт проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх прав до суду.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 26.06.2023 року відкрито провадження у справі та призначено у справі судове засідання.

14.08.2023 року від представника Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшли письмові пояснення на заяву про встановлення факту, що має юридичне значення (а. с. 21-26).

07.09.2023 року представник заявника ОСОБА_2 надала до суду заяву про уточнення вимог, в якій просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року по теперішній час, а також на момент набрання вироком Тетіївського районного народного суду Київської області від 19 січня 1989 року законної сили (а. с. 41-54).

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник за довіреністю ОСОБА_2 заяву підтримали та просили задовольнити її у повному обсязі.

Представник заінтересованої особи Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення заявника та його представника, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно з повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 07 грудня 1966 року виконкомом Росішківської сільської ради Тетіївського району Київської області складено відповідний актовий запис № 14 (а. с. 3).

Згідно з довідкою, виданою 02.02.2023 року № 5 Денихівським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради, ОСОБА_1 , 1966 року народження, дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з березня 2021 року без реєстрації (а. с. 4).

Згідно з довідкою, виданою 25.08.2023 року № 197 Денихівським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно від народження і до ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав в с. Росішки Тетіївського району Київської області. 01.09.1978 року вибув за адресою: Херсонська область, Новотроїцький район, с. Сивашівка. 26.12.1987 року знову прибув в с. Росішки Тетіївського району Київської області. У грудні 1988 року вибув у місця позбавлення волі (а. с. 46).

Згідно з довідкою, виданою 24.08.2023 року Тетіївським ліцеєм № 3 Тетіївської міської ради Київської області, ОСОБА_1 із 01.09.1975 року по 05.09.1978 року навчався у Росішківській восьмирічній школі (а. с. 47).

Вироком Тетіївського районного народного суду Київської області від 19 січня 1989 року у справі № 1-6/1989 р., який набрав законної сили 27 січня 1989 року, ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 140 КК УРСР до 2 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна та на підставі ст. 43 КК УРСР остаточну міру покарання ОСОБА_1 визначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців без конфіскації майна з відбуванням покарання у виправно-трудовій колонії загального режиму (а. с. 48-54).

Згідно з довідкою, виданою 13.03.2023 року № 15/07/9/С-6 державною установою «Божковська виправна колонія (№ 16)», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно відбував міру кримінального покарання у державній установі «Божковська виправна колонія (№ 16)» з 20.02.1989 року. Кінець строку покарання: 05.05.1992 року (а. с. 7).

Згідно з довідкою, виданою 04.05.2023 року № 5/27-8-4-23/С-4 державною установою «Райківська виправна колонія (№ 73)», ОСОБА_1 , 1966 року народження, утримувався в ДУ «Райківська виправна колонія (№ 73)» з 26.07.1995 року по 02.02.2005 року. Звільнився 02.02.2005 року по відбуттю строку покарання та вибув в АДРЕСА_2 (а. с. 9).

Згідно з довідкою, виданою 25.04.2023 року № 47 державною установою «Старобабанівська виправна колонія (№ 92)», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відбував покарання в ДУ «Старобабанівська виправна колонія (№ 92)» з 11.12.2020 року згідно вироку Тетіївського районного суду Київської області від 12.04.2016 року за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років позбавлення волі. Початок строку: 12.04.2016 року. Звільнився 11.03.2021 року по відбуттю покарання. Вибув: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

23.05.2019 року ОСОБА_1 через адміністрацію Бучанської виправної колонії № 85 звернувся до Ірпінського МВ ЦМУ ДМС у м. Києвіта Київській області з питання оформлення паспорта громадянина України у вигляді ІД картки замість втраченого.

Висновком про відмову в оформленні паспорта громадянина України у вигляді ІD-карти, виданим завідувачем сектору оформлення документів № 2 Ірпінського МВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 05.07.2019 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі паспорта громадянина України у вигляді ІД картки, оскільки відповідно до указу Президента України № 215/2001 особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року відбувала покарання у місцях позбавлення волі на території України та перебувала у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала на території УРСР або на території України, має проходити процедуру встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 та 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство» (а. с. 6).

Листом від 23.02.2023 року Тетіївський відділ Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повідомив ОСОБА_1 про те, що його втрачений паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 був внесений в базу даних «Недійсні документи» ЄІАС УМП і за результатами розгляду 05.07.2019 року Ірпінським відділом ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про відмову в оформленні паспорта громадянина України (а. с. 5).

Крім того, у ході судового розгляду судом була допитана свідок ОСОБА_3 , яка зазначила, що ОСОБА_4 дійсно постійно проживав у селі Росішки Тетіївського району разом із матір`ю та сестрою у житловому будинку по АДРЕСА_2 . Приблизно у 1989 році ОСОБА_5 не проживав у селі, оскільки його забрали відбувати покарання за вчинення злочину.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Юридичне значення має факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001 (надалі Порядок) встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.

Відповідно до пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до пункту 9 Порядку Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження зазначеної обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 рок та станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 24.02.2021 року у справі № 522/20494/18.

Наявні в матеріалах справи та досліджені докази підтверджують факт того, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року по теперішній час, а також на дату набрання, а саме 27 січня 1989 року вироком Тетіївського районного народного суду Київської області від 19 січня 1989 року законної сили.

Встановлення факту постійного проживання на території України породжує юридичні наслідки, зокрема дозволить реалізувати право заявника на отримання паспорта громадянина України.

Отже, з огляду на наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 10, 12, 76-81, 89, 293, 294, 315, 319, 354 ЦПК України, Законом України «Про громадянство України, Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001, суд

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року по теперішній час.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України на дату набрання, а саме 27 січня 1989 року вироком Тетіївського районного народного суду Київської області від 19 січня 1989 року законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 03 листопада 2023 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК