КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційними скаргами Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві та Державної казначейської служби України, про стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої надмірною тривалістю досудового розслідування в кримінальному провадженні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у провадженні Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, перебуває на досудовому розслідуванні кримінальне провадження № 0000413 від 05 березня 2020 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, щодо прокурорів Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури (нині Обухівська окружна прокуратура Київської області) під час здійснення ними повноважень процесуального прокурора у кримінальному провадженні № 0001062.

Вказано, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 червня 2022 року (справа № 757/9837/22-к) повторно скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві. Павленка П.О. від 21 січня 2022 року про закриття вказаного кримінального провадження у зв`язку із закінчення строку досудового розслідування.

Позивач вказує, що згідно висновків ухвали від 28 червня 2022 року саме досудове розслідування проводиться з порушенням ч.2 ст.9 КПК України в частині забезпечення всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, внаслідок чого не було встановлено, так і спростовано наявність низки обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для встановлення істини. Також, судом встановлено факт невиконання слідчим вказівок ухвали Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року, якою скасована попередня постанова про закриття кримінального провадження № 0000413 від 05 березня 2020 року у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, а також необхідність у зверненні до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування.

Крім того, відповідач № 1 Офіс Генерального прокурора, в особі службової особи Офісу Генерального прокурора, уповноваженої на прийняття і реєстрацію заяв чи повідомлень про кримінальне правопорушення в повній мірі не виконав ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року (справа № 757/63197/19-к) та (свідомо чи за вказівкою) допустив порушення приписів п.2 ч.5 ст.214 КПК України - не вніс до ЄРДР відомості про прізвище заявника - ОСОБА_1 , а у розділі Витягу «ПІП потерпілого, заявника» зазначив - «ІНШІ».

Тим самим, через невідомий позивачу умисел службової особи Офісу Генерального прокурора, він протиправно був позбавлений будь-якого статусу у кримінальному провадженні і відповідно позбавлений прав заявника чи потерпілого під час досудового розслідування.

Також позивач зазначає, що слідчий не повідомив про початок досудового розслідування, а відтак позивач не міг знати про хід досудового розслідування та вчиняти інші процесуальні дії (заявляти клопотання, надавати докази по справі тощо). Жодного разу він не був допитаний слідчим ні в якій якості. Жодного разу не були допитані і фігуранти у справі - прокурори Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури (нині Обухівська окружна прокуратура Київської області). Відомості про їх допит у постановах про закриття кримінального провадження відсутні. У постановах про закриття кримінального провадження відсутні відомості про звернення слідчого до Офісу Генерального прокурора про вжиті заходи реагування до вказаних вище процесуальних прокурорів.

Вказано, що позивачу не повідомлялося про відновлення досудового розслідування після скасування судом постанови про закриття кримінального провадження. Тим самим йому не надано можливості долучити до справи документи, які доказують факт нанесення матеріальних і моральних збитків у даному кримінальному провадженні, пов`язаних з неодноразовою неявкою прокурорів у судові засідання.

Доводами позовної заяви також є те, що прокуратура, яка кримінальним процесуальним законом зобов`язана здійснювати нагляд за дотриманням законності під час досудового розслідування, не відреагувала на порушення засад законності та публічності, які задекларовані КПК України та ст. 2 Конвенції з прав людини, чим фактично самоусунулася від своїх процесуальних обов`язків.

З урахуванням часу звернення до Офісу Генерального прокурора із повідомленням про злочин від 25 листопада 2019 року, яке зареєстровано за вх. № 41, тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000413 склала два роки і одинадцять місяців. За цей час судом (справа № 757/63197/19-к) зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора виконати вимоги ст.214 КПК України за заявою ОСОБА_1 від 25 листопада 2019 року та два рази слідчий приймав процесуальне рішення про закриття даного кримінального провадження, які були скасовані судовими ухвалами слідчого судді.

Бездіяльність слідчих, процесуальних прокурорів під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0000413 від 05 березня 2020 року - є психотравмуючою для ОСОБА_1 , внаслідок якої йому спричинено значні довготривалі психологічні та душевні страждання та стреси, що є основою правового поняття моральної шкоди, яку він оцінює виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за 2022 рік: 6 500 грн/міс х 35 міс. = 227 500 грн.

Позивач вказує, що матеріальні витрати (збитки) полягають у витратах пов`язаних з: відвідуванням Офісу Генерального прокурора та суду з м. Василькова до м. Києва та до м. Василькова: 76 грн. х 5 поїздок = 380 грн; Поштовими відправленнями на 86 грн.; Ксерокопіювання - 21 арк. х 2 грн.= 42 грн; Всього 380 + 86 + 42 =508 грн.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з державного бюджету України на його користь матеріальну шкоду у розмірі 508 грн, а також моральну шкоду у розмірі 227 500 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням,Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване в місті Києві подало апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Проте наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

ТУ ДБР у м. Києві зазначає, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Апелянт також звертає увагу, що саме по собі скасування (в тому числі неодноразове) процесуальних постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки зазначене повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншим судовим рішенням, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Таким чином, апелянт вважає, що сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди.

Доводами апеляційної скарги також є те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів спричинення позивача значних довготривалих психологічних та душевних страждань і стресів внаслідок закриття кримінального провадження, причинний зв`язок між діями посадових осіб ТУ ДБР у м. Києві та настанням тих негативних наслідків про які вказаному у судовому рішенні.

Апелянт звертає, що аргументи позовної заяви зводяться до незгоди позивача з процесуальними рішеннями та діями слідчого, вчиненими у кримінальному провадженні №0000413 від 05 березня 2020 року та не можуть свідчити про заподіяння позивача моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, ТУ ДБР у м. Києві просило скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, проте дійшов помилкового висновку про завдання ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку із неефективністю та надмірною тривалістю ведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000413.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції не встановлено належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи ОСОБА_1 про те, що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування такої шкоди.

В апеляційній скарзі вказано, що зі змісту ухвал слідчих суддів, що винесені у межах КПК України, не вбачається встановлення вчинення відповідачем у справі - Офісом Генерального прокурора неправомірних дій (бездіяльності) відносно позивача по справі.

Водночас, апелянт вважає, що сам лише факт скасування постанов про закриття кримінального провадження не є безумовним доказом неправомірності рішень, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування саме у розумінні ст.ст.1173, 1174, 1176 ЦК України, не підтверджує заподіяння шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями слідчого та настанням шкоди.

Також апелянт звертає увагу, що на даний момент відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, окрім іншого, прокурора вищого рівня, до компетенції якого згідно зі ст.308 КПК України відноситься розгляд скарг щодо недотримання слідчим або прокурором розумних строків або допущення будь-яких інших процесуальних порушень, якими б було встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами прокуратури під час здійснення процесуального керівництва досудового розслідування.

Апелянт вказує, що будь-яких доказів протиправності рішень, дій чи бездіяльності Офісу Генерального прокурора, як і наявності причинно-наслідкового зв`язку між такими рішеннями, діями чи бездіяльністю та можливим завданням позивача моральної шкоди, в суді першої інстанції надано не було.

Враховуючи вищевикладене, Офіс Генерального прокурора просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду апелянт просить залишити без змін.

Крім того, не погоджуючись із вказаним вище рішенням, Київська обласна прокуратура також подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями (дією чи бездіяльністю) відповідачів, що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Також апелянт вказує, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

В апеляційній скарзі апелянт звертає увагу, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб правоохоронних органів саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди.

Враховуючи вищевикладене, Київська обласна прокуратура просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, а також вирішити питання судових витрат.

16 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури, відповідно до якого позивач просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.

16 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, відповідно до якого позивач просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000413 від 05 березня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

Вказані відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року, якою зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 щодо можливого неналежного виконання службовими особами Васильківського відділу Києво - Святошинської місцевої прокуратури своїх службових обов`язків (а.с.7, т.1).

Постановою слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Павленка Павла Олександровича від 05 травня 2021 року кримінальне провадження № 0000413 від 05 березня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України - закрито на підставі п. 10 абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, визначеного статтею 219 КПК України (а.с.212-214, т.1).

У вказаній постанові зазначено, що строк досудового розслідування закінчився, жодній особі не повідомлено про підозру, а відтак кримінальне провадження підлягає закриттю.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року у справі № 757/39901/21-к постанову слідчого другого слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Павленка Павла Олександровича від 05 травня 2021 року про закриття кримінального провадження № 0000413 скасовано (а.с.210-211, т.1).

Слідчим суддею зазначено, що протягом тривалого часу, який істотно перевершив розумні строки розгляду скарги, органом досудового розслідування не було вжито заходів до доведення законності і обґрунтованості прийнятого слідчим рішення про закриття кримінального провадження.

На підставі вказаної ухвали слідчого судді кримінальне провадження № 0000413 від 05 березня 2020 року відновлене 21 січня 2022 року.

Того ж дня, 21 січня 2022 року слідчим другого слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Павленком Павлом Олександровичем винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000413 від 05 березня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України на підставі п. 10 абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, визначеного статтею 219 КПК України (а.с.207-209, т.1).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 червня 2022 року у справі № 757/9837/22-к скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві Павленка Павла Олександровича від 21 січня 2022 року про закриття кримінального провадження №0000413 від 05 березня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, на підставі п.10 абзацу 14 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, визначеного статтею 219 КПК України (а.с.8-9, т.1).

Скасовуючи вдруге постанову слідчого, слідчий суддя виходив з наступного:

- слідчим при закритті кримінального провадження зазначених вимог закону не дотримано, досудове розслідування на підставі заяви ОСОБА_1 у даному кримінальному провадженні було проведено з порушенням ст. 9 КПК України в частині забезпечення всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, внаслідок чого не було встановлено, так і спростовано існування ряду обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для встановлення істини у даному кримінальному провадженні;

- слідчим, без дослідження всіх обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення, зокрема доказування події правопорушення та наведення відповідних мотивів на обґрунтування кримінально-правової кваліфікації, що безпосередньо впливає на обчислення строків досудового розслідування у кримінальному провадженні, передбачених ст.219 КПК України, передчасно було прийнято рішення про закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків досудового розслідування;

- при прийнятті постанови про закриття кримінального провадження слідчим не були враховані вказівки, викладені в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року, якою була скасована попередня постанова про закриття кримінального провадження від 05 травня 2021 року;

- слідчим не надано жодної оцінки зібраним доказам та необхідності проведення будь-яких слідчих дій, з метою повного, всебічного та об`єктивного розслідування даного кримінального провадження, а також необхідності у зв`язку з цим, звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування;

- таким чином, після внесення відомостей до ЄРДР до часу прийняття оскаржуваної постанови, органом досудового розслідування не вчинялося жодних слідчих (розшукових) чи процесуальних дій, що свідчить про умисне затягування органом досудового розслідування строку проведення досудового слідства.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, мотивував своє рішення тим, що матеріалами справи підтверджується та обставина, що з моменту внесення 05 березня 2020 року відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року, тобто за спливом більше трьох років після початку кримінального провадження, органом досудового розслідування не вчинялося жодних слідчих (розшукових) чи процесуальних дій, що свідчить про умисне затягування органом досудового розслідування строку проведення досудового слідства. Під час розгляду справи відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності чи по окремо свідчили про зворотне, а відтак суд відхилив їх доводи про те, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності прокурора під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції також вказав, що орган досудового розслідування безпідставно не вжив заходів щодо звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування. Встановлені судом обставини свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування у справі внаслідок протиправної бездіяльності органу досудового розслідування, а тому районний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. При цьому не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження заявленого ним розміру витрат на дорогу, поштові відправлення та ксерокопіювання, а також що ці витрати пов`язані з протиправною бездіяльністю відповідача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми, а саме статтю 56 Конституції України, статті 1173-1176 ЦК України, Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Окрім того, відповідно до загальних підстав відшкодування шкоди, передбачених частиною другою статті 1167, статтями 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Вимога ефективності судового захисту кореспондується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року пункт 64) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує із невиконанням компетентними посадовими особами ДБР в м. Києві обов`язку здійснити відповідні процесуальні дії в межах досудового розслідування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, де, зокрема, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (справа «Рисовський проти України» рішення від 20 жовтня 2011 року пункти 86, 89, справа «Антоненков та інші проти України» рішення від 22 листопада 2005 року пункт 71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», де ЄСПЛ послався на своє рішення у справі Бурдова № 2, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «Ромашов проти України» рішення від 27 липня 2004 року, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

При вирішенні спору, колегія суддів враховує, що позивачем ОСОБА_1 було подано заяву 25 листопада 2019 року про вчинення кримінального правопорушення, зокрема, щодо неналежного виконання службовими особами Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури своїх службових обов`язків.

За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 січня 2021 року в справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, бездіяльність посадових осіб відповідача по справі під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000413, що полягає у не вчиненні жодних слідчих дій з метою повного, всебічного та об`єктивного розслідування даного кримінального провадження, в результаті чого позивачу було завдано моральних страждань у вигляді емоційного розчарування в діяльності правоохоронних органів, та додаткового психічного напруження, незадоволення, викликаного незаконністю дій, як і необхідність докладання додаткових зусиль для захисту своїх прав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Вказані обставини, зокрема, щодо бездіяльності посадових осіб відповідача встановлено на підставі, зокрема, ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 червня 2022 року, де слідчим суддею було зазначено наступне:

«…слідчим при закритті кримінального провадження зазначених вимог закону не дотримано, досудове розслідування на підставі заяви ОСОБА_1 у даному кримінальному провадженні було проведено з порушенням ст. 9 КПК України в частині забезпечення всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, внаслідок чого не було встановлено, так і спростовано існування ряду обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для встановлення істини у даному кримінальному провадженні.

Так, як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження, пославшись на те, що постанова слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві від 05 травня 2021 року у кримінальному провадження №0000413 від 05 березня 2021 року про закриття кримінального провадження скасована ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року та 21 січня 2022 року досудового розслідування в даному кримінальному провадженні відновлено, на норми КПК України, та закінчення строку досудового розслідування, слідчий прийняв рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування у кримінальному провадженні. […]

Слідчим, без дослідження всіх обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення, зокрема доказування події правопорушення та наведення відповідних мотивів на обґрунтування кримінально-правової кваліфікації, що безпосередньо впливає на обчислення строків досудового розслідування у кримінальному провадженні, передбачених ст.219 КПК України, передчасно було прийнято рішення про закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків досудового розслідування. […]

Окрім того, як вбачається зі змісту постанови 21 січня 2022 року, після скасування попередньої постанови про закриття кримінального провадження, слідчий відновив досудове розслідування та в той же день, 21 січня 2022 року прийняв постанову про закриття кримінального провадження. Разом з тим, при прийнятті постанови про закриття кримінального провадження слідчим не були враховані вказівки, викладені в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року, якою була скасована попередня постанова про закриття кримінального провадження від 05 травня 2021 року.

Так, слідчим не надано жодної оцінки зібраним доказам та необхідності проведення будь-яких слідчих дій, з метою повного, всебічного та об`єктивного розслідування даного кримінального провадження, а також необхідності у зв`язку із цим звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування.

Таким чином, після внесення відомостей до ЄРДР до часу прийняття оскаржуваної постанови, органом досудового розслідування не вчинялося жодних слідчих (розшукових) чи процесуальних дій, що свідчить про умисне затягування органом досудового розслідування строку проведення досудового слідства.»

Суд першої інстанції, стягуючи на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн врахував характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, їх тривалість та тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, взяв до уваги вимоги розумності, виваженості та справедливості, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку, що визначений ним розмір відшкодування відповідатиме інтересам позивача.

Висновок районного суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), згідно з якою визначаючи розмір відшкодування суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Посилання Офісу Генерального прокурора та Київської обласної прокуратури на те, що вони не є належними відповідачами справі апеляційний суд відхиляє, оскільки особі в результаті порушення її прав завдано шкоду, яка в будь-якому випадку відшкодовується за рахунок Державного бюджету України. Така шкода завдана правоохоронними органами, тому вказане не є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд також враховую, що відповідно до статті 8 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, забезпечує належне функціонування Єдиного реєстру досудових розслідувань та його ведення органами досудового розслідування, визначає єдиний порядок формування звітності про стан кримінальної протиправності і роботу прокурора з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури, а також здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора.

При вирішенні даної справи апеляційним судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі №370/2383/20, від 07 грудня 2022 року у справі №461/9982/19.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, та не можуть свідчити про його незаконність чи необґрунтованість.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційні скарги такими, що повинні бути залишені без задоволення.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв