ПОСТАНОВА

Іменем України

08 серпня 2023 року м. Кропивницький

справа № 385/1031/22

провадження № 22-ц/4809/525/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л., (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Мурашка С.І.

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач Фермерське господарство «Юлія»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області (суддя Гришак А. М.) від 20 січня 2023 року та додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області (суддя Гришак А. М.) від 01 лютого 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

13 вересня 2022 року Фермерське господарство «Юлія» (далі - ФГ «Юлія») пред`явило позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки площею 2 га, яка розташована на території Покровської (колишня назва Котовська) сільської ради та якій присвоєно кадастровий номер :02:000:2123, на користь Фермерського господарства «Юлія».

Позовна вимога мотивована тим, що за рішеннями Гайворонської районної Ради народних депутатів Гайворонського району Кіровоградської області від 02 серпня 2000 року № 114 та від 24 квітня 2001 року № 152 ОСОБА_3 надано земельну ділянку загальною площею 30,3 га, яка фактично складалася з чотирьох окремих земельних ділянок різної площі: ділянка № НОМЕР_1 площею 6,8 га, ділянка № НОМЕР_2 площею 2,6 га, ділянка № НОМЕР_3 площею 15 га і ділянка № НОМЕР_4 площею 5,9 га, на території Котовської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства. Право постійного користування вказаною земельною ділянкою підтверджено державним актом на право постійного користування землею Серія КР від 01 серпня 2001 року, зареєстрований у книзі записів державних актів на право постійного користування за № 64.

22 жовтня 2001 року ОСОБА_3 заснував ФГ «Юлія». Згідно зі статутом ФГ «Юлія», зареєстрованим Гайворонською РДА 27 лютого 2005 року, в користуванні господарства знаходиться земельна ділянка площею 30,30 га, яка розташована на території Котовської сільської ради відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 01 серпня 2001 року № 64.

ФГ «Юлія» використовувало ці землі для здійснення своєї діяльності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 грудня 2015 року спадкоємцями майна померлого ОСОБА_3 є його син ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 в рівних частках - по 1/3 частці кожному. Спадкове майно складається з внеску до статутного фонду ФГ «Юлія» (ідентифікаційний код юридичної особи ЄДР 31639271, місцезнаходження: с. Котовка Гайворонського району Кіровоградської області) у розмірі 5000,00 гривень.

Згідно з протоколом № 1 загальних зборів членів ФГ «Юлія» виключено із засновників господарства ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю, а головою обрано ОСОБА_4 , затверджено, а згодом зареєстровано статут ФГ «Юлія» в новій редакції.

ФГ «Юлія» після змін у його складі подовжувало користуватися тією ж земельною ділянкою площею 30,30 га, яка фактично складалася з чотирьох окремих земельних ділянок різної площі: ділянка № НОМЕР_1 площею 6,8 га, ділянка № НОМЕР_2 площею 2,6 га, ділянка № НОМЕР_3 площею 15 га і ділянка № НОМЕР_4 площею 5,9 га, на території Котовської сільської ради для ведення фермерського господарства, вносило плату за землю.

Проте наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18 березня 2020 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України для ведення особистого селянського господарства загальною площею 14 га, які розташовані за межами населеного пункту на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області. Крім того, надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2,0 га, в тому числі ріллі площею 2,0 га, із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, відомості про яку внесено до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номера :02:000:2123.

Позивач стверджує, що ця земельна ділянка сформована із земельної ділянки № НОМЕР_3 площею 15,0 га, яка на праві постійного користування належить ФГ «Юлія», що підтверджується висновком експертизи, а тому, на думку позивача, наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18 березня 2020 року № 11-427/14-20-С є протиправним стосовно нього, бо порушує існуюче право користування землею.

18 березня 2020 року державний реєстратор Гайворонської міської ради здійснив державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку площею 2,0 га за ОСОБА_2 .

Надалі ОСОБА_2 продав цю земельну ділянку ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 28 березня 2020 року.

Позивач вважає, що ОСОБА_2 неправомірно набув у власність спірну земельну ділянку, а тому не мав права її відчужувати ОСОБА_1 , що дає позивачу право витретувати її у останнього.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20 січня 2023 року витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку розміром 2,0 га, кадастровий номер :02:000:2123, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради на користь Фермерського господарства «Юлія».

У задоволенні позову до співвідповідача ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач довів обставини, якими обґрунтовано позов. Позивач має право постійного користування на спірну земельну ділянку, яке було порушене внаслідок передачі виділеної з неї ділянки у приватну власність ОСОБА_2 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18 березня 2020 року № 11-427/14-20-С. Суд виснував, що у відносинах між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 належним способом захисту прав позивача буде витребування спірного майна. Щодо відповідача ОСОБА_2 , то суд визнав його неналежним відповідачем так, як він відчужив свої оспорювані права на земельну ділянку ОСОБА_1 , а тому вибув зі спірних правовідносин.

Додатковим рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2023 року вирішено питання розподілу судових витрат, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФГ «Юлія» 1240,50 грн витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою того ж суду від 01 лютого 2023 року заяву представника ФГ «Юлія» про розподіл витрат на професійну правничу допомогу залишено без розгляду.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

У поданій до суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20 січня 2023 року та додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду оскаржується відповідачем з кількох підстав: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) невідповідність висновків суду обставина справи; 3) порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, відповідач стверджує про упередженість суду, яка, на його думку, виявилася у тому, що суд порушив його конституційне право власності на земельну ділянку у той час, як позивач не є її власником і з 2016 року не використовує за цільовим призначенням та не зареєстрував речове право на земельну ділянку. Відповідач вважає, що позивач не довів належність йому права на земельну ділянку.

Суд не звернув уваги, що в статуті ФГ «Юлія» у редакції 2016 року право користування будь-якою конкретною земельною ділянкою не зазначене.

Поза увагою суду залишилося те, що всупереч нормам ст. 125, ст. 126 ЗК України та положень Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідач з 2013 року не зареєстрував право постійного користування на земельну ділянку, а тому, на думку апелянта, таке право у позивача не виникло. Одже, позивач звернувся до суду за захистом неіснуючого права.

Апелянт стверджує, що саме він є істинним власником спірної земельної ділянки і застосування до нього дефініції «добросовісного набувача» є помилковим, як і висновок суду про те, що відповідач ОСОБА_2 не мав права відчужувати отриману у законний спосіб ним у власність спірну земельну ділянку.

З часу передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 юридично та фактично право користування земельною ділянкою позивача було припинене. Правомірність наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18 березня 2020 року № 11-427/14-20-С презюмується, позивач його не оскаржив. Водночас суд вийшов за межі позову, вдавшись до юридичної оцінки правомірності акту державного органу.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Представник позивача ФГ «Юлія» адвокат Волощук В. В. подав відзив на апеляційну скаргу в якому висловив незгоду з вимогами та доводами апелянта.

Вказується про те, що позивача повністю довів у суді своє право постійного користування землями фермерського господарства площею 30,30 га, як довів і те, що спірна земельна ділянка площею 2,00 га у незаконний спосіб фактично виділена і вилучена з володіння й користування позивача та передана у власність ОСОБА_2 . Через це не можна вважати, що право власності на земельну ділянку набуто останнім правомірно, а тому він не мав права продавати спірну земельну ділянку ОСОБА_1

ФГ «Юлія» набуло земельну ділянку в постійне користування відповідно до чинного на час виникнення такого права законодавства, а подальші зміни у законодавстві не впливають на чинність виниклого права.

Представник відповідача вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Позиції учасників справи, висловлені у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Відповідач ОСОБА_1 (апелянт), який повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, особисто в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явився, але надав суду письмові пояснення (т. 2, а.с. 62 62), а його представник адвокат Гура Костянтин Вікторович у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, надав усні та письмові пояснення по суті справи (т. 2, а. с. 73 77).

Відповідач ОСОБА_2 викликався судовою повісткою у судове засідання, яке призначене на 08 серпня 2023 року о 12.50 год в приміщенні Кропивницького апеляційного суду за адресою: просп. Європейський (стара назва - вул. Верхня Пермська), буд. 2, м. Кропивницький, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки) № 248. Проте судову повістку цьому відповідачу не вручено у зв`язку з його відсутністю за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . За таких обставин та відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою ОСОБА_2 02 серпня 2023 року (згідно з датою поставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність адресата).

Представники позивача ФГ «Юлія»: голова господарства Плохотнюк Олександр Сергійович та адвокат Волощук Володимир Володимирович апеляційну скаргу не визнали, надали суду усні пояснення.

Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, яке ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2022 року залучене до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів (т. 1, а. с. 194), повідомлене належним чином про час, дату та місце розгляду справи, зокрема про судове засідання 08 серпня 2023 року о 12.50 год в приміщенні Кропивницького апеляційного суду за адресою: просп. Європейський (стара назва - вул. Верхня Пермська), буд. 2, м. Кропивницький, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки) № 035, але явку свого представника до суду не забезпечило.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому 08 серпня 2023 року колегія суддів апеляційного суду без виходу до нарадчої кімнати постановила ухвалу про розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 та представника Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи

Відповідно до державного акту на права постійного користування землею серії КР, виданого Гайворонською районною радою 01 серпня 2001 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 64, ОСОБА_3 на підставі рішень Гайворонсьої районної Ради Гайворонського району Кіровоградської області від 02 серпня 2000 року № 114 та від 24 квітня 2001 року № 152, надано у постійне користування земельна ділянка площею 30,30 га, з них: ріллі - 15 га, кормових угідь - 15,3 га, на території Котовської (нова назва Покровська) сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства.

Згідно з наведеним у державному акті на право постійного користування землею планом зовнішніх меж землекористування вказані 30,30 га землі складається з чотирьох окремих ділянок: ділянка № НОМЕР_1 площею 6,8 га, ділянка № НОМЕР_2 площею 2,6 га, ділянка № НОМЕР_3 площею 15 га, ділянка № НОМЕР_4 площею 5,9 га (т. 1, а. с. 17 - 18).

Деякими положеннями статуту фермерського господарства «Юлія», у редакції 2005 року(т. 1, а. с. 32 - 39), було передбачено таке:

засновником господарства є ОСОБА_3 (п. 1.2 Статуту);

господарство є юридичною особою (п. 3.1 Статуту);

на ім`я голови господарства, відповідно до законодавства України, видаються документи, що засвідчують право власності або користування землею (п. 3.4 Статуту);

статутний фонд господарства складає 5000 грн (п. 4.1 Статуту);

до земель господарства належать земельні ділянки, отримані (придбані) засновником господарства у власність, у постійне користування та надані господарству в оренду. В користуванні господарства знаходиться земельна ділянка площею 30,3 га, яка розташована на території Котовської сільської ради (Державний акт на право постійного користування землею №64 від 1 серпня 2001 року) (п. 5.1 Статуту, т. 1, а. с. 32-39).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т. 1, а. с. 15).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Ковбасюк Н. Ю., спадкоємцями майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_4 на 1/3 частку у спадщині, дочка ОСОБА_5 на 1/3 частку, та дочка ОСОБА_6 на 1/3 частку у спадщині. Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з внеску до статутного фонду ФГ «Юлія», ідентифікаційний код юридичної особи 31609271, с. Котовка Гайворонського району Кіровоградської області розміром 5000 грн, що належить спадкодавцеві на підставі витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 14 грудня 2015 року № 21528188 (т. 1, а. с. 16).

09 січня 2016 року загальними зборами ФГ «Юлія» затверджено статут Фермерського господарства «Юлія» у новій редакції (т. 1, а. с. 19 - 25).

Відповідно до довідки Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області від 25 січня 2017 року № 67 ФГ «Юлія» на території Покровської сільської ради користується земельними ділянками площею 30,30 га (фермерські землі); зокрема: орні - 15 га; пасовища - 15,3 га. (т. 1, а. с. 40).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18 березня 2020 року №11-4271/14-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (згідно додатку до завдання на виконання робіт) для ведення особистого селянського господарства загальною площею 14 га, які розташовані за межами населеного пункту на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області.

Пунктом 2 цього наказу надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2 га, в тому числі: рілля площею 2 га (кадастровий номер :02:000:2123) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області (т. 1, а. с. 91).

18 березня 2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18 березня 2020 року №11-4271/14-20-СГ за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:2123, для ведення особистого селянського господарства на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області (т. 1, а. с. 92).

28 березня 2020 року ОСОБА_2 (Продавець за договором) та ОСОБА_1 (Покупець за договором) уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу за умовами якого Продавець продав та передав, а Покупець купив та прийняв у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га за кадастровим номером :02:000:2123, яка розташована на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області (п. 1 Договору). Земельна ділянка, яка відчужується, належить Продавцю на підставі Наказу №11-4271/14-50-СГ, виданого Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області 18 березня 2020 року (п. 2 Договору, т. 1, а. с. 28 - 31).

28 березня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2020 року приватний нотаріус Веліховська Т. С. (державний реєстратор), зареєструвала у Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :02:000:2123, для ведення особистого селянського господарства на території Покровської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області, за ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 67 - 88).

У Державному земельному кадастрі власником земельної ділянки площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:2123, розташованої в Кіровоградській області, Гайворонський район, Котовська сільська рада також вказаний ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 60 - 64).

Згідно з копією висновку експерта №1-12/2021 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 385/588/21 від 22 грудня 2021 року земельна ділянка з кадастровим номером: :02:000:2123, площею 2,0 та, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, утворилася внаслідок поділу земельної ділянки кадастровий номер: :02:000:2028 площею 15,1897 га, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради Голованівського району Кіровоградської області. Виходячи з того, що по всіх параметрах, а саме: площі, периметру, конфігурації, геометричних розмірах меж, розташування земельних ділянок, дослідженням встановлено значний відсоток схожості, зроблено висновок, що ділянка № НОМЕР_3 площею 15 га, яка згідно з планом зовнішніх меж землекористування, який розташований на зворотній частині Державного акту на право постійного користування землею виданого від 01 серпня 2001 року, на ім`я ОСОБА_3 та архівна земельна ділянка кадастровий номер: :02:000:2028, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради найбільш вірогідно є однією і тією ж земельною ділянкою (т. 1, а. с. 168 - 195).

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають повною мірою. Отже, вимоги апеляційної скарги належить залишити без задоволення.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Застосовані норми права та їх джерела

Згідно з ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України, яка міститься у Главі 30 Загальні положення про речові права на чуже майно цього Кодексу).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 387 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

Зміст ч. 1 ст. 16 ЦК України та ст. ч. 1 ст. 4 ЦПК України дає підстави вважати, що предметом судового захисту в порядку цивільного судочинства є порушені, невизнані або оспорювані суб`єктивні права, свободи чи законні інтереси.

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач звернувся до суду на захист стверджуваного ним порушеного права постійного користування спірною земельною ділянкою для ведення фермерського господарства.

Натомість відповідач ОСОБА_1 заперечує проти пред`явленої до нього позивачем вимоги, посилаючись на те, що ФГ «Юлія» не довело належність йому права, а ні на надану ОСОБА_3 земельну ділянку площею 30,3 га, а ні на земельну 2,0 га, яку первісно надано у власність ОСОБА_7 та яку згодом купив ОСОБА_1 .

У постанові від 20 січня 2021 року у справі № 9901/258/20 Велика Палата Верховного Суду вказала, що гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2021 року у справі № 372/2876/17 зазначено: «Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку».

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій . Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з наданою згідно з приписами ст. 89 ЦПК України судом першої інстанції оцінкою доказів у справі на підставі яких суд правильно встановив, що ФГ «Юлія» набуло право постійного користування земельною ділянкою площею 30,30 га, а фактично чотирьох окремих земельних ділянок: ділянка № НОМЕР_1 площею 6,8 га, ділянка № НОМЕР_2 площею 2,6 га, ділянка № НОМЕР_3 площею 15 га, ділянка № НОМЕР_4 площею 5,9 га, на території Котовської (теперішня нава Покровська) сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства, які їй надано рішеннями Гайворонської районної ради Гайворонського району Кіровоградської області від 02 серпня 2000 року № 114 та від 24 квітня 2001 року № 152.

При цьому суд правильно оцінив державний акт на право постійного користування землею серії КР, виданий ОСОБА_3 Гайворонською районною радою 01 серпня 2001 року та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 64, а також статут заснованого ОСОБА_3 ФГ «Юлія» у редакції 2005 року згідно з п. 5.1 якого до земель господарства належать земельні ділянки отримані засновником господарства у власність, постійне користування та оренду, зокрема в користуванні господарства перебуває земельна ділянка площею 30,3 га на території Котовської сільської ради, право на яку підтверджено державним актом на постійне користування земельною ділянкою від 01 серпня 2001 року № 64.

Хоча вказана редакція статуту ФГ «Юлія» затверджена та зареєстрована у лютому 2005 року, з наявної у справі виписи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02 лютого 2016 року вбачається, що датою державної реєстрації ФГ «Юлія» є 22 жовтня 2001 року, а запис у ЄДР про його реєстрацію цієї здійснено пізніше - 27 лютого 2005 року.

При цьому згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII, чинного до 29 липня 2003 року, наявність статуту у селенського (фермерського) господарства не була обов`язковою.

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Таким чином ОСОБА_3 заснував ФГ «Юлія» менш ніж через три місяці після надання йому для цієї мети у постійне користування земельної ділянки площею 30,3 га.

Нормами ст. 7 ЗК України у редакції Закону № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року зі змінами, який був чинним до 31 грудня 2001 року, передбачали, зокрема, таке: користування землею може бути постійним або тимчасовим; постійним визнається користування без заздалегідь установленого строку; у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянами України для ведення селянського (фермерського) господарства.

Районні Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів (ч. 3 ст. 19 ЗК України у редакції Закону № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року).

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч. 1 ст. 23 ЗК України у редакції Закону № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року).

На час заснування ОСОБА_3 ФГ «Юлія», тобто станом на 22 жовтня 2001 року, відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств були унормовані Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII, приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до чинного на той час ЗК України.

Селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляє голова господарства. На його ім`я видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею (ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 2 Закону № 2009-XII).

Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надаються громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності (ч. 2 ст. 4 Закону № 2009-XII).

Для ведення селянського (фермерського) господарства можуть передаватися у приватну власність або надаватися у користування земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів ріллі і 100 гектарів усіх земель. Конкретні розміри земельних ділянок громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, у межах норм, передбачених частиною першою цієї статті, визначають, зокрема, районні Ради народних депутатів диференційовано, з урахуванням регіональних особливостей, спеціалізації та можливостей ефективного використання наданих земель (ч. 1, ч. 2 Закону № 2009-XII).

Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства до відповідної Ради народних депутатів подається заява, статут, якщо це необхідно для створення організаційної форми підприємства, список осіб, які виявили бажання створити його (із зазначенням прізвища, імені та по батькові голови), і документи про внесення плати за державну реєстрацію. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону № 2009-XII).

Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України (п. 2 ч. 1 ст. 29 Закону № 2009-XII).

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (п. 3 ч. 1 ст. 27 ЗК України у редакції Закону № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідаючи на питання: чи переходить право постійного користування земельною ділянкою до селянського (фермерського) господарства від його засновника, Велика Палата Верховного Суду в п. 59, п. 60 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц вказала:

«59. Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

60. За змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило».

Отже, з огляду на правильно встановлені судом першої інстанції обставини у цій справі, обґрунтованим є висновок суду про те, що з моменту створення ФГ «Юлія» відбулася фактична заміна постійного землекористувача за державним актом на право постійного користування землею Серія КР, виданим Гайворонською районною радою від 01 серпня 2001 року № 64 і права та обов`язки останнього перейшли від ОСОБА_3 до заснованого ним ФГ «Юлія» з дня його державної реєстрації, тобто з 22 жовтня 2001 року, та не припинилися в наслідок смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не припинилося право постійного користування земельною ділянкою позивача й у зв`язку із пізнішими в часі змінами у земельному законодавстві, а саме у зв`язку із набранням чинності з 01 січня 2002 року ЗК України у редакції Закону від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ, відповідно до ч. 2 ст. 92 якого фермерські господарства не віднесені до вичерпного переліку суб`єктів права постійного користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності та відповідно до п. 6 розділу Х «Перехідні положення» цього Кодексу повинні були до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Проте Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 визнано неконституційним п. 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди.

При цьому Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною ст. 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абз. 11 п. 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на ту обставину, що статут ФГ «Юлія» у редакції 2016 року, на відміну від попередньої редакції статуту 2005 року, не містить умов про право постійного користування земельною ділянкою площею 30,3 га на території Котовської сільської ради згідно з державним актом на постійне користування земельною ділянкою від 01 серпня 2001 року № 64, не дає підстав вважати, що відповідне право позивача припинилося так, як чинним на той час законодавством (Закон України «Про фермерське господарство», ст. 141, 143. 149 ЗК України) не було передбачено припинення права фермерського господарства користування земельною ділянкою у зв`язку із внесенням змін до статутних документів.

Щодо твердження апелянта про те, що у позивача відсутнє будь-яке право на земельні ділянки загальною площею 30,3 га через нездійснення ним починаючи з 01 січня 2013 року державної реєстрації речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то колегія суддів апеляційного суду цей аргумент до уваги не бере з таких підстав.

Не здійснення з 01 січня 2013 року, тобто з дати набрання чинності закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», державної реєстрації чинного на той час права ФГ «Юрія» на постійне користування вказаною земельною ділянкою 30,3 га не вказує на відсутність або припинення такого права так, як це право позивача виникло до набрання чинності вказаним Законом, зареєстроване відповідно до тогочасного законодавства і не припинилося у зв`язку з настанням цієї події.

Колегія суддів апеляційного суду не бере до уваги додатковий аргумент апелянта, викладений у клопотанні його представника адвоката Гури К. В. від 11 липня 2023 року (т. 2, а. с. 96 98), про те, що при створенні ФГ «Юлія» не було виконано припис ч. 3 ст. 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» згідно з яким сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку, оскільки такий довід не наведений в апеляційній, а встановлений ч. 1 ст. 364 ЦПК України строк на доповнення апеляційної скарги минув.

Крім того, вказана норма ч. 3 ст. 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» покладала обов`язок вносити відомості про склад членів вже створених СФГ та передані їм землі у спеціальні по господарські книги на відповідні ради, що мало на меті систематизацію та упорядкування первинних даних та інформування органів державної влади, а не легалізацію діяльності таких господарств, створення яких унормовано окремими нормами законодавства.

Тому, такий довід представника апелянта є несуттєвим.

Щодо аргументу апеляційної скарги про недоведеність тієї обставини, що спірна земельна ділянка площею 2,0 га, яку витребовує позивач, утворена за рахунок поділу зазначеної у державному акті на право постійного користування землею земельної ділянки № 3 площею 15,0 га, яка надана ОСОБА_3 для ведення селянського (фермерського) господарства.

Те, що спірна земельна ділянка утворилася шляхом поділу земельної ділянки площею 15,1897 га, яка розташована на території Покровської (Котовської) сільської ради Голованівського району Кіровоградської області та, своєю чергою, є ділянкою № НОМЕР_3 площею 15 га, яка зазначена в плані зовнішніх меж землекористування на зворотному боці державного акту на право постійного користування землею, виданого 01 серпня 2001 року ОСОБА_3 , доводиться наданим до суду позивачем висновком експерта від 22 грудня 2021 року № 1-12/2021 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи по іній цивільній справі № 385/588/21 (т. 1, а. с. 169 184).

Суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення дав детальну та об`єктивну оцінку цьому доказу.

Відповідач (апелянт) не надав іншого висновку експертизи, не просив суд про призначення експертизи, а тому не спростував цей доказ.

Питання, які були поставлені на вирішення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі № 385/588/21 (розгляд якої закінчився постановленням судом 11 травня 2022 року ухвали про залишення аналогічного позову ФГ «Юлія» без розгляду) мають істотне значення для справи, яка переглядається в апеляційному порядку. Висновок експерта є ясним і повним, підстав вважати його необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи чи сумнівним немає.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеним, що спірна земельна ділянка площею 2,0 га, якій присвоєно кадастровий номер :02:000:2123 та яку наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18 березня 2020 року №11-4271/14-20-СГ безоплатно передано у власність ОСОБА_2 , сформована шляхом поділу земельної ділянки № НОМЕР_3 площею 15,0 га, яка є частиною постійного землекористування ФГ «Юлія».

При цьому позивач стверджував, що він протиправно (з порушенням встановленого законом порядку) був позбавлений Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області права на цю земельну ділянку, а відповідач ОСОБА_2 та залучене судом як третя особа на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області не надали будь-яких доказів того, що це відбулося у законний спосіб.

Станом на 18 березня 2020 року коли Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області видало наказ №11-4271/14-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким ОСОБА_2 надано у власність спірну земельну ділянку, чинне законодавство передбачало, зокрема, таке:

ч. 6 ст. 118 ЗК України, якою унормовано порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами:

«Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства) […]»;

ст. 149 ЗК України, якою регулюється порядок вилучення земельних ділянок із постійного користування:

«1. Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

2. Вилучення земельних ділянок проводиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. […]

5. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання […]

10. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку».

Всупереч вказаним нормам ЗК України відповідачі та третя особа у справі на їх стороні не надали суду доказів того, що уповноважений орган прийняв рішення за згодою ФГ «Юлія», як постійного землекористувача, про вилучення у нього земельної ділянки, яка згодом передана у власність ОСОБА_8 , або суд ухвалив відповідне рішення.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області своїм наказом від 18 березня 2020 року №11-4271/14-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» передало ОСОБА_2 безоплатно у власність спірну земельну ділянку без попередньої згоди ФГ «Юлія» на її вилучення та відповідного рішення уповноваженого законом органу або рішення суду.

Тобто, територіальний орган Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру без додержання встановлених законодавством процедур втрутився у право позивача на мирне володіння його майном, яким є земельна ділянка, надана йому у постійне (безстрокове) користування для здійснення його діяльності.

Наслідком цього стала неможливість здійснення позивачем свого права на спірну земельну ділянку.

Отже, місцевий суд правильно констатував порушення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Це конституційне обмеження повною мірою поширюється на територіальні органи Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, яким, зокрема, являється Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, вдавшись до оцінки законності рішення Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, щодо якої позивач вимог не висував.

Так Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах у справах про земельні спори виснувала, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (п. 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (п. 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (п. 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (п. 52). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (п. 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (п. 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (п. 101) тощо). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (п. 109).

Зокрема, на такий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у п. 109 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, на який доречно послався суд першої інстанції.

Аргумент апеляційної скарги про нерелевантність висновку Великої Палати Верховного Суду, на який послався суд першої інстанції, є хибним так, як цей висновок є універсальним для вирішення усіх спорів у яких оцінка законності рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування має істотне значення, оскільки Велика Палата не зазначила, що цей висновок стосується лише конкретної справи, яку вона розглядає, або певної категорії спорів.

З огляду на обставини справи, яка переглядається в апеляційному порядку, можна виснувати, що спірна земельна ділянка передана з державної власності у приватну власність ОСОБА_2 з порушенням прав ФГ «Юлія», у якої вона не була вилучена згідно з законом.

Щодо способу захисту порушеного права позивача.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, ч. 2 ст. 5 ЦПК України»).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала свою позицію стосовно ефективності способу захисту суб`єктивних прав, свобод та інтересів, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови: від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Зокрема, у пунктах 6.6. 6.7. постанови від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду вказала: «6.6. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

6.7. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом».

У цій справі предметом судового захисту є порушене право позивача на постійне користування наданою йому із земель державної власності земельною ділянкою.

За визначенням, яке містить ч. 1 ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Отже, право постійного користування земельною ділянкою є похідним від права державної або комунальної власності. При цьому суб`єкт такого права є володільцем і користувачем наданої йому земельної ділянки.

Внаслідок протиправної передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та державної реєстрації цього права позивач позбавлений можливості реалізувати своє право володіння і користування земельною ділянкою.

Враховуючи специфіку нерухомих речей в обороті, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові або його законному користувачу. Останній на підставі норм ст. 388 ст. 396 ЦК України має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

З огляду на те, що позивач протиправно позбавлений права володіння земельною ділянковю, правильним є висновок суду першої інстанції, що пред`явлення позивачем віндикаційного позову до відповідача ОСОБА_9 є визначеним законом та ефективним способом захисту порушеного права.

Спірна земельна ділянка може бути витребувана у добросовісного набувача, який є ОСОБА_1 , оскільки вона вибула з володіння ФГ «Юлія», якому земельна ділянка була передана у володіння та користування власником (державою), не з волі останнього внаслідок протиправного рішення Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.

Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин сторін та правильно застосував до них відповідні норми права.

Щодо твердження апелянта про упередженість суду стосовно нього, яка, на його думку, виявилася у порушенні права власності на земельну ділянку, набутого ним за договором, то колегія суддів апеляційного суду не бере цей довід до уваги з огляду на таке.

Фактично відповідач ОСОБА_1 вбачає упередженість суду в тому, що той ухвалив рішення не на його користь та, як він вважає, з порушенням належного йому права власності.

Проте згідно з Академічним тлумачним словником української мови «упередження» - хибна думка, яка складається щодо кого-, чого-небудь наперед, без ознайомлення, та пов`язане з нею відповідне ставлення.

Матеріали цивільної справи, яка переглядається в апеляційному порядку, не містять відомостей про прояви необ`єктивного ставлення місцевого суду до відповідача ОСОБА_1 або ж вияв судом заздалегідь сформованого ставлення до наданих цим відповідачем доказів або його правової позиції.

Критична оцінка з боку суду наданих учасниками справи й досліджених у змагальному процесі відповідно до норм процесуального права доказів, обґрунтоване відхилення судом хибних або недоречних аргументів учасників справи, висловлена судом у рішенні власна правова кваліфікація правовідносин сторін, з якою не погоджуються учасники справи, є правомірною діяльністю суду, а не виявом його упередженого ставлення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуванні рішення - без змін.

Про судові витрати

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд першої інстанції встановив, що за подання до суду першої інстанції позовної заяви позивач сплатив судовий збір в сумі 2481,00 грн (т. 1, а. с. 13 14).

Ухваливши рішення про задоволення позову, пред`явленого до ОСОБА_1 , та відмовивши в задоволенні позову до ОСОБА_7 , суд додатковим рішенням присудив позивачу компенсацію половини суми сплаченого ним судового збору з ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просив скасувати додаткове рішення суду не у зв`язку із порушенням норм процесуального права щодо розподілу судових витрат відповідно до ухваленого основного рішення, а з підстав незаконності основного рішення, яке, на думку апелянта підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про повну відмову в позові, що мало б наслідком інший розподіл судових витрат.

Колегія суддів апеляційного суду, дійшовши висновку про залишення основного рішення суду першої без змін, не має підстав, передбачених ч. 13 ст. 141 ЦПК України, для перерозподілу судових витрат учасників справи, понесених у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції.

З огляду на це відсутні підстави для задоволення вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування додаткового рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2023 року.

Ухвала Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2023 року про залишення заяви представника ФГ «Юлія» про розподіл витрат на професійну правничу без розгляду в апеляційному порядку не оскаржувалася, а тому і не переглядається судом апеляційної інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, то судові витрати відповідача ОСОБА_1 , пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на нього.

У цій справі позивач ФГ «Юлія», на користь якого суд апеляційної інстанції ухвалив своє рішення стосовно ОСОБА_1 та яке суд апеляційної інстанції залишає незмінним, у відзиві на апеляційну скаргу заявив про присудження компенсації понесених нив витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, яку йому надавав адвокат Волощук В. В., в сумі 14762,00 грн.

При цьому позивач надав договір про надання правової допомоги від 17 березня 2023 року, укладений між адвокатом Волощуком В. В. і ФГ «Юлія» в особі його голови Плахотнюка О. С., виконаний адвокатом Влолощуком В. В. розрахунок (детальний опис виконаної ним роботи із зазначенням її вартості, т. 2, а.с. 41), квитанцію від 21 березня 2023 року № 20 про сплату ОСОБА_10 від імені ФГ «Юлія» Волощуку В. В. 14762,00 грн за правову допомогу у справі № 385/1031/22 (т. 2, а. с. 43).

Учасники справи не подали заяв про неспівмірність витрат позивача на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, та не просили про їх зменшення.

Отже, обов`язок компенсувати понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції покладаються на відповідача ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про судові витрати у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції заяв не подали.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20 січня 2023 року та додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2023 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Фермерського господарства «Юлія» (код юридичної особи у ЄДР 31609271) 14762,00 (чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят дві) грн компенсації витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 серпня 2023 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

С. І. Мурашко