Справа № 317/64/23
№/п 2/317/322/2023
31 жовтня 2023 р.
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді -Ачкасова О.М.,
при секретарі -Степановій Ю.В.,
за участю прокурора -Токмакова О.І.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжя у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Державне підприємство «Пологівське лісомисливське господарство», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування земельних ділянок,
На підставі вказаного наказу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області 24.03.2021 проведено державну реєстрацію права власності зазначених фізичних осіб на всі чотири земельні ділянки.
У подальшому за договорами купівлі продажу від 07.04.2021, які посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстровано в реєстрі під номерами: №№ 3255, 3249, 3252, 3246, указані земельні ділянки продані ОСОБА_2 .
На підставі вказаних договорів купівлі-продажу 07.04.2021 проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказані земельні ділянки.
Однак, рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19.11.2014 у справі № 317/1217/14-ц, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03.03.2015 залишено без змін, задоволено позов прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах Запорізької обласної державної адміністрації до Запорізької районної державної адміністрації, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Реєстраційної служби Запорізького РУЮ Запорізької області, третя особа: Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області.
Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 29.12.2012 № 1337 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення зазначених земельних ділянок у власність громадянам для ведення індивідуального садівництва», визнано недійсними свідоцтва на право власності на них, скасовано відповідні записи в Реєстрі та витребувано земельні ділянки на користь Запорізької обласної державної адміністрації.
При цьому судом установлено, що спірні земельні ділянки належать до категорії земель лісогосподарського призначення, розташовані у виділах 15, 16 кварталу 1 Крутоярівського лісництва ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» та були передані у 2012 році Запорізькою районною державною адміністрацією з порушенням вимог законодавства для садівництва із зміною їх цільового призначення та з перевищенням повноважень.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2015 зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанції у справі № 317/1217/14-ц залишені без змін.
Також за інформацією ДП «Пологівське лісомисливське господарство» від 26.10.2022 № 790 - правонаступника з вересня 2021 року ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» вказані земельні ділянки відповідно до матеріалів лісовпорядкування 1989 року знаходились на території 1 кварталу (виділи 12, 13) Крутоярівського лісництва, а за матеріалами лісовпорядкування 2008 року розміщені на території 1 кварталу (виділи 15, 16) того ж лісництва та перебувають у постійному користуванні державного підприємства.
Тобто належність земель до тієї чи іншої категорії за цільовим призначенням визначається їх характеристиками і не може бути змінена шляхом прийняття відмінного за змістом рішення органу державної влади або місцевого самоврядування. Таке твердження повністю узгоджується зі змістом статті 19 Конституції України. Положення розділу ІІ «Землі України» Земельного кодексу України свідчать, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 № 916/2791/13). Земельний кодекс України не містить визначення поняття правового режиму земель, проте цим поняттям оперують статті 14, 18, 54, 63, 112-115, 132, 143, 162, 169, 183, 184, 186 Кодексу і за наслідками їх системного аналізу можна дійти до висновку, що правовим режимом є встановлені законодавством порядок та умови використання земель конкретних категорій. Доктрина земельного права тлумачить поняття правового режиму земель як сукупність правил їх використання та включення до цивільного обігу, охорони, обліку та моніторингу, встановлених земельним, містобудівним, лісовим, водним, природоохоронним та іншим законодавством, законодавством про надра. Ці правила покликані забезпечити охорону прав власників і землекористувачів, належне здійснення державного управління земельними ресурсами, контролю за раціональним використанням землі і додержання земельного законодавства, ведення державного земельного кадастру, проведення землеустрою, моніторингу землі, справляння плати за землю і застосування юридичної відповідальності за порушення земельного законодавства. Кожен правовий режим окремої категорії земель передбачає ті чи інші обмеження, обтяження, вимоги і правила щодо використання земельних ділянок, які встановлюються для забезпечення раціонального та ефективного використання земель на основі урахування їх природних особливостей, якісних характеристик, місця розташування тощо. Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання, відповідно до Земельного та Лісового кодексів України. Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 Лісового кодексу України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Отже, охорона та захист цих земель повинні здійснюватися з урахуванням особливостей лісів. Разом з цим, за статтею 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Особливий порядок охорони таких земель визначений пунктами «б», «д» ч. 1 ст. 164 та ст. 166 Земельного кодексу України. Тобто на відміну від земель сільськогосподарського призначення, режим охорони земель лісогосподарського призначення спрямований на збереження не тільки якостей землі, а й природних якостей лісів, які на них знаходяться, тим самим поліпшуючи лісову продукцію й лісогосподарське виробництво. Відповідно до Принципів лісівництва, які були прийняті на Конференції ООН з питань навколишнього середовища та розвитку від 14.06.1992, всі види лісів характеризуються складними і унікальними екологічними процесами, що формують основу нинішнього і майбутнього лісового потенціалу щодо забезпечення ресурсів для задоволення потреб людини, а також екологічних благ, і, як таке, їх раціональне використання і збереження є предметом заклопотаності урядів тих країн, в яких вони виростають, і мають значення для місцевих громад та навколишнього середовища в цілому. Ліси мають виключно важливе значення для економічного розвитку і підтримки всіх форм життя. Відповідно до Принципів слід раціонально використовувати лісові ресурси та лісові площі для задоволення соціальних, економічних, екологічних, культурних та духовних потреб нинішнього і майбутніх поколінь. Відомо, що ліс, як природний об`єкт виконують такі основні функції екологічну, економічну та культурно-оздоровчу. Найголовнішою є екологічна функція, з втратою якої неможливо існування інших. В екологічному відношенні ліс є комплексом екологічних систем, об`єднуючих в одне ціле рослинний і тваринний світ, земельні і водні ресурси, виконує ґрунтозахисні, водозахисні, санітарно-оздоровчі функції, є місцем існування звірів і птиць, комах і інших тварин. Значення лісових ресурсів в розвитку природи і життя людини, загроза їх поступового виснаження та знищення підвищує актуальність завдань щодо охорони лісових багатств. Ліси, є унікальним відтворюваним ресурсом та займають найважливіше місце серед природних багатств України. У сучасних умовах життя людства ліс не лише не втратив свого значення, але і придбав нові функції. Так, ведення лісового господарства вирішує важливі державні завдання в галузі охорони, захисту і відтворення лісів, раціонального використання лісових ресурсів, забезпечення економічної й екологічної безпеки країни. Таким чином, штучна зміна цільового призначення земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення призводить до зміни режиму охорони цих земель, та має негативні екологічні, економічні та соціальні наслідки. Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Відповідно до вимог ст. 1, 7, 8 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються приписами Земельного кодексами України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. За основним цільовим призначенням Земельний кодекс України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (п. «е» ч. 1 ст. 19 цього Кодексу). Статтею 5 Лісового кодексу України передбачено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Також відповідно до вимог ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Згідно із ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. «б» ч. 1 ст. 164 Земельного кодексу України).
За приписами ст. 31 Лісового кодексу України саме до повноважень обласних державних адміністрацій належить передача у власність, надання у постійне користування для лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності. Також відповідно до вимог ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України (з урахуванням змін, внесених Законом України від 28.04.2021 № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», що набрав законної сили 27.05.2021) розпорядником земель лісогосподарського призначення державної форми власності є обласні державні адміністрації. Згідно з вимогами ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Вилучення земельних ділянок здійснюється за письмовою згодою землекористувачів, а в разі незгоди землекористувачів - у судовому порядку. Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, засвідчується нотаріально. Крім того, за положеннями ч. 7 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій з Кабінетом Міністрів України. Таким чином, Запорізька обласна державна адміністрація наразі є розпорядником земель державної власності лісогосподарського призначення, а зміна цільового призначення земельних ділянок наведеної категорії можлива лише за погодженням з Кабінетом Міністрів України. На час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 09.03.2021, виходячи з системного аналізу норм ч. 2 ст. 20, ч. 8 ст. 122, ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України розпорядником земель указаної категорії, в тому числі зі зміною їх цільового призначення, був Кабінет Міністрів України. Також за приписами ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 12 Лісового кодексу України та ст. 56 Земельного кодексу України на час виникнення спірних правовідносин громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Також громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих та малопродуктивних угідь. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містило. Отже, вказаними законодавчими нормами закріплено особливий статус земель лісогосподарського призначення зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Таким чином, неправомірна зміна цільового призначення призводить до зміни їх статусу і створює умови, за яких вони можуть перейти у приватну власність у порушення законодавчих заборон. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно з вимогами ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За змістом ст.ст. 317, 319, 321 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також за приписами ч. 5 статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно із ст. 141 Земельного кодексу України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки у випадках, визначених Законом. Також на час виникнення спірних правовідносин ст. 149 Земельного кодексу України було передбачено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Частиною 9 вказаної статті було визначено, що вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення належить до повноважень Кабінету Міністрів України. Відповідно до вимог ст. 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України передавав земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених ст. 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. За приписами ст. 27 Лісового кодексу України саме до повноважень Кабінету Міністрів України належала передача у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебували у державній власності. Отже, законодавцем станом на час винесення спірного наказу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області було визначено, що розпорядження землями лісогосподарського призначення, у тому числі шляхом їх вилучення для нелісогосподарських потреб, належить до виключних повноважень Кабінету Міністрів України. Водночас, як встановлено, рішення щодо вилучення або припинення права постійного користування земельними ділянками, які перебували у користуванні ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» на території 15, 16 кварталів Крутоярівського лісництва, зміни їх цільового призначення Запорізькою районною державною адміністрацією, Запорізькою обласною державною адміністрацією та Кабінетом Міністрів України не приймались.
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено також статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 ГПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно ч. 4, 5 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Поняття «інтереси держави» на даний час в законі не закріплене, проте таке визначення міститься в рішенні Конституційного суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999, згідно якого поняття «інтереси держави» є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор або його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Так, пунктом 3 вказаного рішення суд в загальному, не пов`язуючи поняття з конкретними нормами, які підлягають тлумаченню, вказує, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих за захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Статтею 14 Конституції України та ст. 373 Цивільного кодексу України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. З контексту викладеного вище рішення Конституційного Суду України, враховуючи положення чинного законодавства, вбачається, що прокурором прояв порушення інтересів держави визначається самостійно з урахуванням суспільного інтересу. Держава зацікавлена у дотриманні процедур реалізації прав на землю, так само як і у дотриманні норм чинного законодавства. Додержання вимог закону не може не являти суспільного інтересу, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване на забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості при реалізації прав громадянами і юридичними особами, принципу конституційної рівності суб`єктів цивільних правовідносин. У той же час, незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та їх подальше надання в приватну власність для ведення індивідуального садівництва, не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права в країні. Відповідно до Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення, їх подальша передача у приватну власність для ведення індивідуального садівництва грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства, що є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справ № 488/5027/14-ц, № 488/6211/14-ц, № 183/1617/16, № 367/2022/15-ц, № 359/3373/16-ц у подібних правовідносинах дійшла висновку, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку фізичних чи юридичних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (ст.ст. 18, 19, п. «а» ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України). За таких обставин, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про повернення спірних земель є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання зміни цільового призначення земель лісового фонду та передачі їх в приватну власність, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі спірних земельних ділянок. Також віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства. Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичним особам органом державної влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення. Крім того, незважаючи на прийняття низки міжнародних природоохоронних документів, стан навколишнього природного середовища постійно погіршується. Тому збереження стабільності кліматичної системи є однією з найважливіших глобальних проблем. Ліси відіграють вагому роль як у формуванні вуглецевого балансу атмосфери, так і у збереженні біорізноманіття. Факт важливості лісів та лісового господарства на сьогодні є загальновизнаним і не викликає жодних сумнівів. За положеннями Закону України «Основні засади (стратегія) державної екологічної політики України на період до 2030 року» лісистість України становить 15,9 % території України. Для порівняння: у Німеччині, Польщі Румунії, Франції цей показник становить близько 30%, у Фінляндії та Швеції понад 60 %. Ліси на території держави розміщені нерівномірно: від 3,7 % до 51,4 %. При цьому лісистість у Запорізькому регіоні є найменшою по державі (3,7 %), що підкреслює підвищений державний інтерес у її збільшені та одночасному збережені існуючої лісової екосистеми в області. Основними причинами виникнення проблем у лісовій сфері є недосконалість системи управління та розвитку лісового господарства, відсутність правових та економічних механізмів, стимулювання запровадження природозберігаючих технологій, недосконалість податкової бази, а також нечіткість визначення правового статусу щодо управління землями під полезахисними лісовими смугами.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 09.11.2023 року.

Суддя: О.М. Ачкасов