Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/554/19

27 жовтня 2023 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Кушнірчук М.Д.,

з участю: позивача - ОСОБА_1 ,

її представника, адвоката - Синишина П.Є.,

представника відповідача, адвоката - Капака В.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

11.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Згідно ухвали судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області Грещука Р.П. від 16.08.2019 року дану справу прийнято до провадження.

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Синишин П.Є. позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві.

Просили суд постановити рішення, яким визнати недійсним заповіт, посвідчений 05.10.2017 року секретарем Пнівської сільської ради Волянським А.В., по реєстру №165 від імені ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 , а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір та витрати по справі.

08.04.2019 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив з підстав, наведених у ньому, повністю відмовити ОСОБА_1 в позові до нього.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Капак В.М. вимоги ОСОБА_1 також не визнав з підстав наведених в відзиві та просив залишити її позов без задоволення, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тобто ознак нікчемності заповіту не виявлено.

Крім того, вказав, що позивачем не надано доказів того, що волевиявлення заповідача не було вільним, не відповідало його волі, а також що ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання та посвідчення заповіту.

Суд, заслухавши сторони по справі, свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребовуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть, копія якого долучена до матеріалів справи (т.1, а.с12). Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

З`ясовано також, що 05.12.2018 р. позивач звернулася до приватного нотаріуса Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. із заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець І-ї черги.

Як вбачається з листа приватного нотаріуса Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. від 06.12.2018 року за №02-14/1183, заява ОСОБА_1 05.12.2018 року нотаріусом зареєстрована до спадкової справи №401 за 2018 рік після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В даній заяві, зазначає нотаріус, вона ( ОСОБА_1 ) приймає спадщину за заповітом посвідченим ОСОБА_10 , т.в.о. державного нотаріуса Надвірнянської РДНК 27.11.2007 року за реєстровим № Д-1800 на все належне матері майно на день її смерті, проте її мати 05.10.2017 року заповіла все належне їй майно на день смерті своєму сину та рідному брату ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 заповітом посвідченим секретарем Пнівської с/ради ОСОБА_11 , за реєстровим №165. В зв`язку із цим, на підставі ст.1254 ЦК України вона ( ОСОБА_1 ) усувається від спадкування за заповітом посвідченим на її ім`я.

Тому на підставі ст.1236 ЦК України та ст.1268 ЦК України, спадкоємцем на даний час після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , оскільки він подав заяву про прийняття спадщини 06.12.2018 року за №772.

В свою чергу ОСОБА_1 має право на спадкування тільки обов`язкової частки у спадщині на підставі ст.1241 ЦК України, а також вона може бути спадкоємцем за законом у разі відмови від прийняття спадщини спадкоємцем за заповітом ОСОБА_2 до закінчення піврічного терміну відведеного для прийняття спадщини.

У разі небажання відмовитися від прийняття спадщини спадкоємця за заповітом або відсутності у неї підстав на отримання права на обов`язкову частку у спадковому майні, вона ( ОСОБА_1 ) не буде мати права на отримання спадкового майна після терміну відведеного для прийняття спадщини (т.1, а.с.15).

З заповіту від 27.11.2007 року, посвідченого т.в.о державного нотаріуса Надвірнянської РДНК Дмитрук С.Д. копія якого долучено до матеріалів справи, видно, що мати позивача - ОСОБА_3 зробила розпорядження, що все майно, з чого б воно не складалося і де б воно не було, вона заповідає в рівних долях ОСОБА_12 (внучці), ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 (дочці), ІНФОРМАЦІЯ_4 - позивачу по справі. Даний заповіт зареєстрований в реєстрі за №Д-1800 (т.1, а.с.27).

Разом з тим, як встановлено судом, 05.10.2017 року мати позивача - ОСОБА_3 на випадок смерті зробила ще одне заповітне розпорядження, згідно якого все її майно, з чого б воно не складалося і де б воно не було, а також все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право, заповіла своєму синові - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відповідачу по справі. Заповіт записаний зі слів ОСОБА_3 , посвідчено ОСОБА_11 - секретарем Пнівської с/ради, Надвірнянського р-ну, Івано-Франківської області і зареєстрований в реєстрі за № 165. Копія даного заповіту зберігається в матеріалах справи (т.1, а.с.25).

Позивач вважає, що при складанні і посвідченні 05.10.2017 року заповіту, її мати ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки хворіла на гострі розлади мозкового кровообігу. ІХС Дифузний кардіосклероз. Двобічна застійно-бактеріальна пневмонія. ГХ ІІІ гіперактивний стан. Гіпертонічна дисциркуляторна енцефалопатія III (залишкові ділянки перенесеного ГРМК в 2018 р.). Була у дуже важкому стані, не впізнавала її, тому посвідчення від її імені заповіту в цей період є сумнівним, а по стану здоров`я вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Крім того наголошує, що в жовтні 2017 р. (дата складання заповіту) матері виповнилось 80 років. Вважає, що на цей час стан її здоров`я, значно погіршився, вона погано чула, не дуже добре бачила, мала розлад пам`яті та уваги. Вказані захворювання неухильно прогресували.

Всі ці обставини в сукупності, на її думку, дають підстави сумніватися в дієздатності її матері - ОСОБА_3 на час складання неї зазначеного заповіту, а тому такий заповіт є недійсний.

Беручи до уваги наведене суд констатує, що відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч.2 ст.1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.

Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст.ст.1235, 1236 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Зі змісту ст.1247 ЦК України вбачається, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст.1251, 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст.1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Порядок посвідчення заповітів посадовими особами органів місцевого самоврядування, крім норм ЦК України та Закону України «Про нотаріат», регулюється в тому числі і «Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування», затвердженим наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 №3306/5, який діє на теперішній час.

Так, у пункті 1.2 розділу І цього Порядку зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Пунктом 2.1. розділу ІІ Порядку встановлено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Відповідно до положень пункту 2.3. розділу ІІ Порядку при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Відповідно до ст.54 З-ну України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року зі змінами, нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Відповідно до положень ч.1, 2, 4 ст.1257 ЦК України, заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Заінтересованими особами, повноважними пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Як перевірено та досліджено судом, оскаржуваний заповіт від 05.10.2017 року відповідає вимогам вище наведеним нормам Закону, тобто він складений у Пнівській сільській раді Надвірнянського району, у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, прочитаний та підписаний заповідачем, посвідчений уповноваженою посадовою (службовою) особою, визначеною у ст.1251 ЦК України, а також зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій під №165.

Твердження позивача та його представника про те, що оскаржуваний заповіт підписаний не заповідачем жодними доказами не підтверджено.

Отже, обставини на які посилають позивач та його представник, як на порушення вимог щодо форми та посвідчення оскаржуваного заповіту не вказують на не вільне волевиявлення заповідача, або ж на невідповідність його волі.

Що стосується доводів позивача ОСОБА_1 та її представника що на момент посвідчення ОСОБА_3 оспорюваного заповіту від 05.10.2017 року остання не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними внаслідок наявності в неї ряду хронічних захворювань, суд зауважує:

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз`яснено в п.16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Така ж правова позиція висвітлена в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

За змістом ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1ст.216 ЦКУкраїни).

Таким чином, норма цивільного права, яка регулює спірні правовідносини має наступні гіпотезу та диспозицію: якщо у момент вчинення такого правочину як заповіт особа перебувала в стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), то за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, і цей заповіт не створює юридичних наслідків для спадкоємця, призначеного таким заповітом.

Відповідний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 16.10.2019 року по справі № 530/1349/16-ц.

Вимоги про визнання заповіту недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

В зв`язку з наведеним, за клопотанням позивача ОСОБА_1 та її представника, адвоката Синишина П.Є. та з метою встановлення того, чи хворіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на психічну чи іншу хворобу на час складання нею 05.10.2017 року спірного заповіту на користь відповідача ОСОБА_2 та могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, ухвалою суду 27.02.2023 року призначено по даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Івано-Франківської Філії судово-психіатричних експертиз Державної установи "Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України (м. Івано-Франківськ вул.Медична,15), попередивши експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків.

На вирішення посмертної судово-психіатричної експертизи постановлено наступне запитання:

1. Чи могла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , зважаючи на хворобу, вікові особливості та психічний стан, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту 05.10.2017 року?

Якщо під час проведення експертизи експертом будуть виявлені значимі для даної справи дані, - вказати їх у висновку.

Витрати за проведення експертизи було покладено на позивача по справі ОСОБА_1

22.03.2023 року після вступу в законну силу, зазначена ухвала разом з матеріалами справи №348/554/19 (провадження №2/348/10/23) направлена в Івано-Франківську Філію судово-психіатричних експертиз Державної установи "Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України, м.Івано-Франківськ, вул.Медична, 15 для проведення вказаної експертизи.

10.04.2023 року з Івано-Франківської Філії судово-психіатричних експертиз Державної установи "Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України за підписом в.о. начальника філії Н.Михайлів надійшов лист №02/259 щодо необхідності оплати вартості експертизи. 25.04.2023 року даний лист був вручений позивачу ОСОБА_1 .

Разом з тим, 25.04.2023 року від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання в якому вона наполягала розглядати дану справу без проведення експертизи, оскільки не взмозі оплатити її вартість. Крім того вважає, що суд має достатньо інших доказів щодо психічного стану її покійної матері.

08.05.2023 року копія листа ІФФСПЕ ДУ "ІП С-П та МН МОЗ У" від 10.04.2023 року за №02/259 та копія клопотання ОСОБА_1 від 25.04.2023 року направлені для відома експертній установі.

А 16.05.2023 року в.о. начальника філії Михайлів Н.М. листом №02/353 повернула суду ухвалу суду від 27.02.2023 року - без виконання.

В зв`язку з наведеним суд звертає увагу, що при розгляді справ за позовам про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України, суд відповідно до ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Судова експертиза дає можливість встановити важливі обставини справи з урахуванням сукупності інших доказів.

Зокрема, медичні документи, які засвідчують її стан здоров`я, і дають підстави вважати, що особа перебувала в тимчасовому стані, який виключає усвідомлення нею дій в момент вчинення правочину можуть стати доказом лише у випадку підтвердження цього стану судово-медичною експертизою.

Експертиза характеризується як засіб отримання нової інформації або перевірка вже існуючої, що має значення для вирішення цивільної справи і своїми методами та способами сприяє встановленні об`єктивної істини.

Посмертна судова експертиза, проводиться уже після того, як підекспертна особа померла, і дослідження може проводитися лише на підставі певних документів, свідчень чи фактів, які існували за життя цієї особи. Предметом посмертної судово-психіатричної експертизи в цивільному процесі є оцінка психічного стану особи, її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на період юридично значущої дії (угоди), яка сталася у минулому. При чому завданнями посмертної судово-психіатричної експертизи є: діагностична кваліфікація психічного стану особи, при наявності психічних розладів обґрунтування їх синдромальної та нозологічної належності; оцінка ступеня важкості проявів виявлених психічних порушень; співвідношення виявлених психічних розладів з положеннями закону (ЦК і ЦПК України) у рамках формули діє-недієздатності, що складають її критерії; вирішення питань про здатність (нездатність) особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період часу, що цікавить суд.

Однак посмертна судово-психіатрична експертизи проведена не була по причині неоплати позивачем ОСОБА_1 її вартості, а в подальшому відмови від її проведення.

А оскільки експертиза не проводилась, суд зазначає, що сам по собі факт наявності у заповідача низки захворювань не є достатнім доказом її абсолютної неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні оспорюваного заповіту, тому відповідно не спростовує презумпцію психічного здоров`я заповідача.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 30 березня 2021 року по справі № 650/1252/17.

Крім того, як вбачається із змісту оспорюваного заповіту, посадова (службова особа, яка його посвідчувала - секретар Пнівської с/ради Волянський А.В. зафіксував, що особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Дані обставини не спростовані позивачем та його представником в судовому засіданні.

Судом були задоволені всі клопотання подані позивачем та його представником згідно ст.84 ЦПК України.

Питання про проведення посмертної судово-почеркознавчої експертизи, про яку позивач зазначав у своїй позовній заяві, судом на обговорення не виносилось, оскільки в процесі розгляду справи ні позивач, ні її представник проведення такої експертизи в порядку, передбаченому ст.ст.182, 197, 222 ЦПК України - не ініціювали.

Отже, за наслідком розгляду справи судом встановлено, що на момент посвідчення заповіту 05.10.2017 року ОСОБА_3 будь-якими психічними захворюваннями не страждала, а тому мала можливість розуміти свої дії та керувати ними. Заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми, змісту та порядку складення, прочитаний заповідачем, особисто підписаний заповідачем, посвідчений повноважною на те особою, яка встановила особу спадкодавця, перевірила її дієздатність і з`ясувала дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок її смерті - секретарем Пнівської с/ради, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, було додержано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовність всіх необхідних у цьому процесі дій, а позивачем не доведено порушень такого процесу, які стали б наслідком недійсності заповіту.

Таким чином, підстав для виникнення сумнівів у недієздатності ОСОБА_3 в момент складання та посвідчення нею заповіту 05.10.2017 року, з доказів які містяться в матеріалах справи - не встановлено.

Наведені обставини підтверджені також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Зокрема свідок ОСОБА_8 суду повідомила, що вона, її брат ОСОБА_2 були присутні 05.10.2017 року при укладенні її матір`ю ОСОБА_3 в Пнівській с/раді заповіту, який посвідчував секретар с/ради ОСОБА_11 . Стверджує, що мати ( ОСОБА_3 ) повністю усвідомлювала що робить і що підписує. На обліку в психіатричних закладах вона ніколи не перебувала.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що в 2017 році вона була депутатом Пнівської с/ради. В день коли укладався заповіт, а саме 05.10.2017 року вона перебувала в Пнівській с/раді і безпосередньо спілкувалася з ОСОБА_3 , яка прийшла скласти заповітне розпорядження.

Вказує, що заповідач була повністю адекватною жінкою, при цілковитому розумі і глузді.

Разом з тим, суд критично оцінює та не бере до уваги показання допитаних в судовому засіданні свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , про те, що ОСОБА_3 (заповідач) була особою похилого віку, мала багато хронічних хвороб, з приводу яких часто лікувалася, а тому на час укладення 05.10.2017 року заповіту вона не могла усвідомлювати і розуміти, що робить. Крім того, погано бачила та чула, зловживала алкогольними напоями, стан здоров`я її погіршувався, вона забувала як її звати і могла не розуміти, що таке заповіт, не могла прочитати його та й, взагалі була не при тямі, бо не повідомила їх про намір зробити даний заповіт, оскільки такі показання свідків нічим, окрім слів не підтверджені, тому вважає їх голослівними.

З їхніх пояснень суду стало відомо тільки про сімейні відносини між сторонами по справі та померлою ОСОБА_3 , неприязні стосунки між спадкоємцями після її ( ОСОБА_3 ) смерті, а також про те, що остання була особою похилого віку, хворіла, лікувалася в медичних закладах з приводу різних хронічних хвороб, які проте не були пов`язані з захворюванням психіки.

А сам по собі похилий вік, наявність хронічних захворювань та паталогій, лікування в медичних закладах, не свідчать про недієздатність особи.

Зроблені судом висновки також узгоджуються з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 28.10.2019 року №484/4366/18 (провадження №61-17401св19), від 05.11.2020 року у справі №347/900/18 (провадження №61-3275св19), від 06.08.2020 року у справі №460/82/17 (провадження №61-39647св18), 04.05.2022 року у справі №447/142/18 (провадження №61-6341св21).

На підставі ст.ст.202, 215, 1233, 1234, 1247, 1257 ЦК України, керуючись ст.258, ч.6 ст.259, ст.263, ст.265, ч.1 ст.268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення

складено 06.11.2023 року.

Суддя Грещук Р.П.