КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/8882/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Київ

Справа № 761/39227/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Грицишина А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Притули Н.Г.,

у справі за позовом Компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування запису про реєстрацію права власності,

встановив:

У листопаді 2021 року представник Компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в якому просив: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №000, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений Пшеничною В.Р., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №300 та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді скасування запису №31956020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43706836 від 11.06.2019 17:07:28, приватний нотаріус Пшенична В.Р., Київський міський нотаріальний округ, м.Київ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2018 році позивач здійснив безпідставний переказ коштів ОСОБА_3 на загальну суму 4000 доларів США. 27.04.2019 року ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 30.04.2019 року учасник позивача звернувся як приватна особа до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в сумі 66 480 доларів США, отриманих без достатньої правової підстави за іншими приватними платежами. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.05.2019 року було відкрито провадження у справі №202/2965/19. 28.05.2019 року позивач направив ОСОБА_3 вимогу про повернення коштів.

11.06.2019 року ОСОБА_3 уклала із своєю матір`ю ОСОБА_1 договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

13.06.2019 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом про стягнення грошових коштів. Рішенням суду від 18.05.2020 року у справі №202/3967/19 стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача 4096,82 доларів США. Рішення набрало законної сили та постановою приватного виконавця від 07.09.2021 року відкрите виконавче провадження. На момент звернення до суду з позовом у власності ОСОБА_3 відсутнє будь яке нерухоме майно.

Посилаючись на викладене, позивач вважає, що при укладенні оскаржуваного правочину ОСОБА_3 діяла не добросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду прав позивача, оскільки відчуження квартири відбулось з метою уникнення звернення стягнення позивачем на її майно як боржника.

Таким чином оспорюваний договір є фраудаторним, оскільки вчинений після пред`явлення позивачем до ОСОБА_3 вимоги про повернення коштів, після пред`явлення позову про стягнення грошових коштів, на підставі безоплатного договору дарування, при цьому обдаровуваним за оспорюваним договором виступала рідна матір ОСОБА_3 , тому ОСОБА_3 усвідомлювала, що у випадку винесення рішення суду про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, квартира може бути реалізована в рамках виконавчого провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 11 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничною В.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 300.

В позові Компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» в частині скасування запису про реєстрацію права власності - відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду частково та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_3 (відповідач 1) на момент дарування квартири ОСОБА_1 не була боржником, а між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 не було судового процесу про стягнення 4000 дол. США. Договір дарування квартири був укладений 11.06.2019 року, а справу №202/3967/19, щодо проведення розрахунку на 4000 дол. США було прийнято до розгляду 02.07.2019 року, тобто, укладаючи договір дарування квартири, відповідач ОСОБА_3 діяла добросовісно та за відсутності наміру уникнення відповідальності по зобов`язаннях, яких на той час не існувало. Вважає висновок суду про те, що спірний правочин вчинено відповідачем 1 без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а дії сторін цього договору, направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань, за умови, що відповідач 1 відчужила майно після відкриття судового провадження про стягнення коштів - безпідставним, оскільки укладання договору дарування квартири у часі передує прийняттю справи до розгляду.

Вказує, що відповідач-1 не була обізнана про існування позовних вимог та існування майнового спору за її участю як боржника, тому, відповідно, у неї відсутній умисел щодо уникнення звернення стягнення на майно.

Наголошує, що висновки суду, що договір дарування квартири набуває ознак фраудаторності, у зв`язку з відчуженням відповідачем-1 майна після пред`явлення до неї позову про стягнення коштів, що обґрунтується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц та у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №922/1903/18, є безпідставним за обставини відчуження майна відповідачем 1 до пред`явлення позову про стягнення заборгованості.

Отже, відповідач-1 на час укладання договору дарування з ОСОБА_1 мала бути боржником перед позивачем, що не підтверджується ані дослідженими доказами, ані встановленими обставинами, та відповідно не доведено у справі, що вказує на відсутність умислу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на укладання договору на шкоду кредитору (позивачу) та, відповідно, введення останнього в оману (до або в момент укладення угоди) щодо фактичних обставин правочину.

Крім того, звертає увагу на те, що з метою підтвердження вартості квартири суду було подано до суду Звіт з незалежної оцінки квартири від 08.02.2023 року, підготовлений ТОВ «Експерт - Альянс». Згідно з даними Звіту ринкова вартість квартири складає 3 829 500 грн. При цьому, розмір боргу відповідача 1 позивачу становив 4096,82 дол. США (курс НБУ на 17.02.23 року - 36,5686 грн. за 1 дол. США) та 11634,37 грн., що з урахування частково проведеного розрахунку з позивачем в розмірі 1146,49 грн. становить 160 302,85 грн., тобто 4,2 % від ринкової вартості квартири, що свідчить про неспівмірність вимог позивача, а саме серйозність втручання та серйозність причин, які виправдовують це втручання, які повинні бути пропорційними одна одній. Звіт, хоч і був прийнятий до розгляду, але не врахований судом при прийнятті оскаржуваного рішення, а вказана обставина взагалі не відображена в судовому рішенні. Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено принцип пропорційності, що вказує на незаконність цього рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» - адвокат Омелян І.В. вважав доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду першої інстанції - законим і обґрунтованим. Вказав, що станом на день укладення договору дарування 11 червня 2019 року ОСОБА_3 була боржником перед позивачем та знала, що вона зобов`язана повернути позивачу 4000 доларів США і що у зв`язку з тим, що не повернула грошові кошти до 08 червня 2019 року (строк, зазначений у вимозі від 28 травня 2019 року), позивач звернеться до суду.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 не була обізнана про існування позовних вимог та існування майнового спору за її участю як боржника, тож відповідно, у неї відсутній умисел щодо уникнення звернення стягнення на майно, представник позивача вважає необґрунтованими, оскільки ні законодавець, ні судова практика не висувають таку вимогу для визнання фраудаторного правочину недійним, як наявність відкритого судового провадження або наявність ухваленого судового рішення. Таку умову безпідставно та неправомірно вигадала апелянт для уникнення майнової відповідальності відповідача-1. Головною умовою є наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем і здійснення дій відповідачем по унеможливленню такого виконання (стягнення) у примусовому порядку.

Звертає увагу, що внаслідок укладення спірного правочину дарування відповідач-1 позбувся єдиного свого житла (нерухомого майна) і він став неплатоспроможний за своїми зобов`язаннями.

Доводи щодо порушення судом принципу пропорційності, виходячи із вартості квартири у 3 829 500 грн. станом на 08 лютого 2023 року, представник позивача також вважає безпідставними, адже на момент укладення оспорюваного договору дарування 11 червня 2019 року апелянт та відповідач-1 самі оцінили цю ж квартиру у 308 655 грн., що за курсом НБУ станом на день укладення оспорюваного договору дарування становило гривневий еквівалент 11 703 доларів США, тоді як борг перед позивачем на той момент складав 4000 доларів США.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду не оскаржувала, відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавала.

В судове засідання 13 вересня 2023 року відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , а також відповідач ОСОБА_3 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач ОСОБА_3 подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона перебуває за кордоном України. Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він захворів, надавши медичний висновок про тимчасову непрацездатність від 11.09.2023 року.

Клопотання відповідача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_1 були задоволені, розгляд справи відкладено на 18 жовтня 2023 року на 15 год. 20 хв.

В судове засідання 18 жовтня 2023 року відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 також не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. ОСОБА_3 подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона захворіла 16.10.2023 року. Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що 18.10.2023 року о 10-00 год. він як представник сторони приймає участь у розгляді справи № 756/9252/21 в Оболонському районному суді м. Києва

Враховуючи, що явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 відкрито 15 травня 2023 року, неявка в судове засідання 18 жовтня 2023 року відповідачів ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 є повторною, суд відхилив клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_1 причин неявки в судове засідання не повідомила, тому зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення відповідача про розгляд справи судом апеляційної інстанції належним, а її неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (рішення ЄСПЛ «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, 26 квітня 2007 року). В рішенні ЄСПЛ від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та представника відповідача ОСОБА_2 .

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні вважав доводи апеляційної скарги відповідача безпідставними та необґрунтованими, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції , 23 серпня 2018 року ОСОБА_3 набула право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , внаслідок укладення тристороннього договору про відступлення права вимоги від 06 серпня 2018 року, за яким ОСОБА_3 набула прав та обов`язків інвестора за договором про пайову участь у будівництві.

30 квітня 2019 року ОСОБА_5 ( який є власником Компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз») звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 та просив стягнути грошові кошти в сумі 66 480 доларів США.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року було відкрито провадження у справі №202/2965/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави.

28 травня 2019 року Компанія «Фенікс Чаркоул Індастріз» направила ОСОБА_3 вимогу про повернення грошових коштів в сумі 4000 доларів США протягом семи днів після отримання цієї вимоги. Вказану вимогу ОСОБА_3 отримала 01 червня 2019 року.

Відповідач ОСОБА_3 у відзиві не заперечувала факт отримання вимоги.

13 червня 2019 року Компанія «Фенікс Чаркоул Індастріз» звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення з ОСОБА_6 грошових коштів.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.05.2020 року (справа № 202/3967/19) позовні вимоги компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» до ОСОБА_3 про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави - задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» («Phoenix Charcoal Industries, LLC», місцезнаходження: 780 Іст 1600 Саут, Мейплтон, штат Юта, Сполучені Штати Америки, 84664, реєстраційний номер в Сполучених Штатах Америки 60) грошові кошти у розмірі 4096,82 доларів США, з яких: 4000 доларів США - грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави; 96,82 доларів США - три проценти річних, судові витрати у розмірі 11634,37 гривень, з яких: 1634,37 гривень - витрати з оплати судового збору; 10 000 гривень - витрати на професійну правничу допомогу.

Рішення набрало законної сили та 07.09.2021 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Щиргарцев І.В. відкрив виконавче провадження №66717411 з примусового виконання виконавчого листа №202/3967/19, виданого 15.04.2021 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська.

Як вбачається з інформації, наданої приватним виконавцем, станом на 16.12.2022 року на примусове виконання рішення суду з ОСОБА_3 на користь Компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» було стягнуто 1146 грн. 49 коп.

Оспорюваний договір дарування квартири АДРЕСА_1 було укладено 11 червня 2019 року між ОСОБА_3 (дарувальником) та ОСОБА_1 (обдаровуваною), та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничною В.Р. та зареєстрований в реєстрі за №300.

Сторони оцінили дарунок в сумі 308 655,00 грн.

В пункті 9 договору зазначено, що дарувальник та обдаровувана є дочкою та матір`ю.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що дії ОСОБА_3 по відчуженню належної їй квартири своїй матері ОСОБА_1 , при тому що ОСОБА_3 достеменно була обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання в сумі 4000 доларів США, в провадженні суду позовної заяви про стягнення з ОСОБА_3 коштів, невжиття протягом тривалого часу заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, вказують на те, що спірний правочин вчинено нею без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договору дарування квартири воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. Зокрема ОСОБА_3 відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення коштів та отримання вимоги про повернення коштів, майно відчужено на підставі безвідплатного договору близькому родичу - матері, а також, що після відчуження спірного майна у ОСОБА_3 відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором.

Наведені підстави відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, свідчать про фіктивність оспорюваного правочину та необхідність визнання його недійсним.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки висновки суду відповідають обставинам справи та підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

З огляду на обставини цієї справи та вищезазначені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при укладенні оспорюваного правочину від 11 червня 2019 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення з боржника грошових коштів.

Також сукупність наведених обставин дає підстави для висновку, що відповідач ОСОБА_3 при безоплатному відчуженні квартири на користь своєї матері ОСОБА_1 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що на момент укладення договору дарування квартири ОСОБА_3 не була боржником, між позивачем та відповідачем не було судового процесу про стягнення 4000 доларів США, оскільки справу було прийнято до розгляду судом 02 липня 2019 року, - колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, у травні 2019 року одноосібний учасник компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» та її керуючий ОСОБА_5 звернувся як приватна особа до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 та просив стягнути грошові кошти в сумі 66 480 доларів США.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_5 посилався на те, що він надав банку «Рок Каньон Банк» (Rock Canyon Bank), в якому у нього відкритий рахунок № НОМЕР_1 , платіжний документ о.2018-07-27.000322 на здійснення банківського переказу грошових коштів відповідачу на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ «КБ «Акордбанк» в сумі 65 000 доларів США з призначенням платежу «придбання квартири», а банк здійснив переказ коштів на рахунок відповідача. Однак, квартира на його ім`я придбана не була, а відповідач ОСОБА_3 відмовилась повернути йому грошові кошти.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2020 року у справі № 202/2965/19 позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму у розмірі 66 480 доларів США, з яких: 65 000 доларів США - грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави, та 1480 доларів США - три відсотки річних.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2020 року залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року та постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року.

Квартира, яка є предметом оспорюваного договору дарування від 11 червня 2019 року, була набута у власність ОСОБА_3 згідно з договором про відступлення права вимоги від 06 серпня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 (новий інвестор), ОСОБА_7 (первісний інвестор) та ТОВ «Укрбуд Девелопмент» (пайовик), відповідно до якого первісний інвестор передав належне йому право вимоги згідно з основним договором, а новий інвестор прийняв право вимоги, що належне первісному інвестору за основним договором (пункт 2.1.). Даний договір передбачає компенсацію з боку нового інвестора за відступлення первісним інвестором право вимоги в розмірі 308 654 грн. 74 коп. (а.с. 210- 213, т. 1)

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2019 року, підставою виникнення права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 є , зокрема, договір про відступлення права вимоги, від 06 серпня 2018 року, видавник: ТОВ «Укрбуд Девелопмент», ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ; акт прийняття-передачі об`єкту інвестування, серія та номер: 534, виданий 07 серпня 2017 року, видавник: ТОВ «Укрбуд Девелопмент», ОСОБА_3 ; довідка від 06 серпня 2018 року, видавник: ТОВ «Укрбуд Девелопмент»; угода про пайову участь у будівництві, серія та номер 46-3-32Г, видана 12 жовтня 2005 року, видавник: ТОВ «Тотем», ОСОБА_7 (а. с. 17, т. 1).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 202/3967/19 було встановлено наступні обставини:

- згідно вихідного банківського переказу о. 2018-06-14.000106 позивачем компанією «Фенікс Чаркоул Індастріз» 14 червня 2018 переведено відповідачу ОСОБА_3 2000 доларів США з призначенням платежу: «придбання інструментів для видобутку вугілля».

- вихідним банківським переказом о. 2018-10-23.000094 позивачем 23.10.2018 переведено відповідачу ОСОБА_3 2000 доларів США з призначенням платежу: придбання обладнання.

- представником відповідача факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів від позивача у сумі 4000 доларів США за вищевказаними банківськими переводами було підтверджено в судовому засіданні. Також отримання вказаних грошових коштів підтверджено інформацією з АТКБ «Приватбанк» .

- відповідно до вимоги від 28 травня 2019 компанія «Фенікс Чаркоул Індастріз» вимагала від ОСОБА_3 повернути кошти у сумі 4000 доларів США, сплачених без правових підстав. Згідно з квитанцією поштового відправлення та даними відстеження поштових відправлень «Укрпошти», вимога отримана відповідачем 01 червня 2019 ( а.с. 30-37, т. 1).

Зазначені обставини також підтверджуються наявними у даній справі доказами, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Так, відповідно до копії вимоги від 28 травня 2019 року, підписаної керуючим компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» Джонатаном Шаном Хітоном, компанія вимагала повернути грошові кошти в сумі 4000 доларів США протягом семи днів після отримання цієї вимоги за вказаними у вимозі реквізитами.

Відповідно до опису вкладення у цінний лист від 28.05.2019 року, вимога компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» до ОСОБА_3 на суму 4000 доларів США була надіслана їй на адресу АДРЕСА_4 . Вид відправлення - Укрпошта експрес, за № 258 ( а.с. 143- 147, т. 1).

За повідомленням заступника директора Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта», поштове відправлення Укрпошта експрес № 258 на ім`я ОСОБА_3 надійшло до відділення поштового зв`язку № 26 м. Дніпро та вручено одержувачу 01 червня 2019 року ( а.с. 148, т. 1).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року (справа № 202/3967/19), залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, позовні вимоги компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» до ОСОБА_3 про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави - задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» (Сполучені Штати Америки) грошові кошти у розмірі 4096,82 доларів США та судові витрати у розмірі 11 634,37 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у справі № 202/2965/19 встановлено, що вимогою від 28 травня 2019 року ОСОБА_5 вимагав від ОСОБА_3 повернути кошти у сумі 65000 доларів США, перераховані без будь-яких правових підстав. Згідно з квитанцією поштового відправлення та даними відстеження поштових відправлень «Укрпошти», вимога отримана відповідачем 01 червня 2019 року.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення отриманих без достатньої правової підстави коштів було відкрито ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року та призначено підготовче засідання на 18 червня 2019 року ( а.с. 24, т. 1)

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, зі змісту судових рішень у справі № 202/2965/19 вбачається, що у підготовчому засіданні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, що відбулось 18 червня 2019 року, були розглянуті клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Нагорного О.К. та в подальшому інтереси відповідача ОСОБА_3 у вказаній справі представляв адвокат Нагорний О.К.

Як вбачається з матеріалів даної справи, договір № 70/19 про надання правової допомоги було укладено між Адвокатським об`єднанням «Монітум» ( розташоване за адресою м. Київ, вул. Шовкуненка, 8/20) в особі керуючого партнера Нагорного О.К. та ОСОБА_3 03 червня 2019 року.

Як вбачається з роздруківки сторінки із загальнодоступного сайту Національної асоціації адвокатів України адвоката Нагорного О.К. ( а.с. 55), помічником адвоката є Лісовенко Владлена Ігорівна.

11 червня 2019 року ОСОБА_3 подарувала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим 11 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничною В. Р., зареєстрованим в реєстрі за № 300 (а. с. 29, т .1).

Зі змісту указаного договору дарування вбачається, що обдаровувана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_5 , під час укладення договору дарування присутньою не була, а в її інтересах на підставі довіреності від 07 червня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. за № 1483, діяла ОСОБА_8 .

Відповідно до п. 4 договору дарування, вартість квартири була оцінена сторонами правочину в сумі 308 655 грн. Зазначена вартість відповідає сумі, за яку квартира була придбана ОСОБА_3 у серпні 2018 року відповідно до вищевказаних правочинів - 308 654 грн. 74 коп.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з 01 червня 2019 року ОСОБА_3 була достеменно була обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання в сумі 4000 доларів США на користь компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» у строк до 08 червня 2019 року, натомість 11 червня 2019 року відповідач ОСОБА_3 уклала оспорюваний правочин про безоплатне відчуження єдиного належного їй нерухомого майна на користь своєї матері ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що між позивачем та ОСОБА_3 станом на 11 червня 2019 року не існувало судового процесу про стягнення 4000 доларів США - висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки з 01 червня 2019 року ОСОБА_3 була обізнана про необхідність сплати боргу у строк протягом семи днів з дня отримання вимоги. Відтак, судом першої інстанції надано вірну оцінку діям відповідачів при укладенні оспорюваного правочину як такого, що вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що стороною фраудаторного правочину може бути лише боржник, щодо якого є рішення суду про стягнення боргу або порушене судове провадження, - висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки за вищевказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір дарування квартири є фраудаторним правочином, відповідач ОСОБА_3 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, адже відчуження належної їй квартири на користь ОСОБА_1 відбулось з метою уникнення звернення стягнення позивачем на майно ОСОБА_3 як боржника, після отримання нею вимоги позивача про повернення безпідставно отриманих коштів.

Крім того, судом першої інстанції правильно враховано, що ОСОБА_3 подарувала квартиру на користь своєї матері, тобто спірне майно залишилось у сім`ї боржника, однак не у власності останнього, тому на нього не може бути звернуто стягнення в разі примусового виконання рішення суду, що також свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_3 та намагання уникнути відповідальності за рахунок спірного майна.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 127/13995/21, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після настання строку виконання зобов`язань за договором позики від 11 січня 2018 року; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

З огляду на сталу практику Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Про те, що дії сторін оспорюваного договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від майбутнього звернення на стягнення на нього для погашення наявного у ОСОБА_3 боргу, свідчать також наступні обставини, зазначені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні :

- матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 , як і не містять доказів, що ОСОБА_1 виконує обов`язки власника по утриманню власного майна.

- в апеляційній скарзі на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, яка підписана ОСОБА_3 16 грудня 2020 року, відповідач вказала свою адресу проживання - квартира АДРЕСА_1 .

- укладання ОСОБА_1 договору оренди від 01.02.2021 року підтверджує її непроживання в подарованій квартирі, при цьому не свідчить про відсутність наміру ОСОБА_3 укласти договір дарування з метою уникнення можливості звернення стягнення на квартиру.

- ОСОБА_3 не має на праві власності іншого нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення з метою виконання рішення суду та сплати заборгованості, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.09.2021 року.

- відповідно до інформації, наданої приватним виконавцем, станом на 16 грудня 2022 року ( тобто через 1 рік 10 місяців після набуття законної сили рішенням суду про стягнення боргу у розмірі 4096,82 доларів США та судових витрат - 11 634,37 грн.; та через 3 роки 6 місяців після отримання вимоги про повернення коштів) на примусове виконання рішення суду з ОСОБА_3 на користь Компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» було стягнуто 1146 грн. 49 коп.

Отже, висновок, якого дійшов суд першої інстанції, щодо наявності умислу сторін спірного правочину на інші цілі, ніж це передбачено договором дарування, ґрунтуються на нормах закону та обставинах справи.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції принципу пропорційності, виходячи із того, що борг ОСОБА_3 становить у еквіваленті до гривні 160 303 грн., а вартість квартири станом на 08 лютого 2023 року складає 3829500 грн., колегія суддів також відхиляє, адже на момент укладення оспорюваного договору дарування 11 червня 2019 року сторони оцінили вартість зазначеної квартири у 308 655 грн., що становила суму, за яку відповідач набула квартиру у власність у серпні 2018 року.

Надіслані відповідачем ОСОБА_3 до апеляційного суду докази сплати нею зазначеного боргу під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, з яких вбачається, що залишок боргу ОСОБА_3 перед компанією «Фенікс Чаркоул Індастріз» станом на 17 жовтня 2023 року становить 1012,31 доларів США, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги та перевіряє законність судового рішення станом на день його ухвалення.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 висновків суду не спростовують, адже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , є фіктивним та фраудаторним правочином, тобто вчиненим після отримання вимоги кредитора про повернення безпідставно отриманих коштів та з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Рейнарт І.М.