Справа № 510/1536/22
Провадження 2/510/1114/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.23 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі Іванової Н.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці 522 кв.м., відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки він безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном.

Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, є заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі - продажу нерухомого майна від 17.10.2010 р., відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці 522 кв.м.; акт приймання передання за договором купівлі продажу нерухомого майна від 14.03.2010 р.; рішення Ренійської міської ради народних депутатів Одеської області від 11.09.1989 р. № 163 про дозвіл на будівництво садового будинку ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 ; будівничий паспорт на забудівлю земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 30.05.1989 р.; акт про відвід земельної ділянки площею 522 кв.м. по АДРЕСА_1 ; технічний паспорт на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 17.10.2010 р. позивач домовився із відповідачем про купівлю садового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 522 кв.м., про що був складений відповідний договір купівлі - продажу. Сторонами підписано акт приймання-передачі майна від 17.10.2010 року, позивач сплатив обумовлену договором вартість майна у розмірі 60 000 грн., у зв`язку з чим, відповідач надав позивачу ключі від будинку та вільний доступ для користування і володіння ним та земельною ділянкою площею 522 кв.м.

Однак, до теперішнього часу, договір нотаріально так і не був не посвідчений, а будинок не переоформлений на позивача, оскільки відповідач у передбачений договором строк не з`явився до нотаріусу та до теперішнього часу ухиляється від цього.

При останній телефонній розмові позивача з відповідачем, останнім було повідомлено позивачу, що він свої права власності на майно не встиг оформити та зареєструвати належним чином, зважаючи на відсутність коштів, у зв`язку з чим не зможе надати нотаріусу правовстановлюючі документи на майно, державну реєстрацію яких здійснено у встановленому порядку, необхідних для нотаріального посвідчення договору. Разом з цим, відповідач повідомив, що він тимчасово не мешкає у місті Рені, оскільки переїхав до іншого міста, у зв`язку з працевлаштуванням, однак запевнив, що на майно не претендує, та не проти оформлення права власності на майно за позивачем, готовий надати будь-яку згоду для цього.

В результаті неодноразового звернення позивача до нотаріусу для нотаріального посвідчення договору, у тому числі у строки, передбачених у договорі, йому було роз`яснено в усній формі про неможливість нотаріального його посвідчення у односторонньому порядку без участі відповідача або його вповноваженого представника, без надання документу про право власності на майно та державну реєстрацію права власності у відповідності до вимог чинного законодавства. У зв`язку з чим позивачу було рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного спірного питання.

Таким чином, оскільки сторони досягли згоди та домовленості з усіх істотних умов договору, позивач здійснив оплату вартості майна, прийняв майно, та на протязі більше 12 років фактично, повноцінно, безперервно, відкрито та добросовісно володіє та користується вказаним майном, здійснює його утримання і збереження, позивачвважає що за ним може бути визнано право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці 522 кв.м., в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні.

Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 09.07.2019 року у справі №920/999/16 сформував таку позицію:

"п. 27. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація)";

п. 28. Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права;

п. 30. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При порушених прав та інтересів та ефективного їх захисту у судовому порядку шляхом визнання права власності на майно за ним.

Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Як встановлено судом позивач з 2010 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується садовим будинком з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , розташованим на земельній ділянці розміром 522 кв.м. У зв`язку з тим, що відповідач не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, в матеріалах справи є заява про визнання позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивач є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивач не приховував. Тобто на протязі більш ніж 10 років позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за ним право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 522 кв. м.,в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 522 кв. м.,за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено.

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 328, 344, 397 ЦК України (2003 р.), суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право приватної власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 522 кв. м.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін