Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.11.2023 Справа №607/18665/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого суді В.М. Братасюка, за участі секретаря с/з Є.І. Тинкалюк

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні суду перебуває позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини романи шин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матірю, посилаючись на ту обставину, що у сторін спору відсутня згода щодо того, з ким проживатиме дитина після розірвання шлюбу.

В підготовчому судовому засіданні позивачка позовну вимогу підтримала в та просить задовольнити. В судове засідання направила клопотання про розгляд справи за власної відсутності.

Відповідач в судове засідання в судове засідання не з`явився, направив відзив на позов, змістом якого вимогу визнав у повному обсязі.

Третя особа не забезпечила явки представника, хоча належним чином повідомлялася про час і місце судового розгляду.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини:

Так, встановлено, що у сторін спору від спільного шлюбу народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим ВДРАЦС реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції.

Шлюб між подружжям розірвано у 2018 році рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Позивачка ОСОБА_1 просить суд визначити місце проживання доньки разхом з нею, оскільки після розірвання шлюбу з чоловіком фактично дитина проживає з нею. Також зазначає, що батько дитини тривалий час проживає за межами України.

Відповідно інформації Тернопільської спеціалізованої школи №29 з поглибленим вивченням іноземних мов від 23.05.2023 року, ОСОБА_4 навчається у 2-В класі. Мати ОСОБА_4 , ОСОБА_1 бере постійну участь в освітньому процесі закладу.

Відповідно довідки ОСББ Володимира Великог, 4 від 21.11.2022 року, ОСОБА_1 проживає разом з донькою ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 . Квартира складається з 2 кімнат, для дівчинки відведене окреме місце для сну, іграшки, книги, письмовий стіл, шафа для одягу, одяг та взуття відповідного віку.

Згідно довідки від 18.05.2023 року ТОВ Мрія Сервіс, ОСОБА_1 працює бухгалтером з обліку ТМЦ. Отриманий дохід з листопада 2022 року по квітень 2023 року складає 82757, 84 гривень.

26.05.2023 року за засіданні комісії з питань захисту прав дитини, ОСОБА_4 повідомила , що надалі хоче проживати з мамою.

Позивачка належним чином здійснює свої материнські обов`язки. Піклується про доньку, дбає про її гармонійний розвито та стан здоров`я, створює усі необхідні умови, для всебічного розвитку.

Згідно частини 1 статті 1 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (частини 1 та 2 статті 7 Сімейного кодексу України).

Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Законодавцем у статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У частині 1 статті 310 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання.

Відповідно частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8.

Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Висновком органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №794 від 12.07.2023 року, рекомендовано визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Ураховуючи вищевикладене, належні, допустимі, достатні та достовірні докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги, суд приходить до переконання про задоволення позову, оскільки це якнайкраще відповідатиме інтересам дитини.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 223, 263, 265, 284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, 19, 141, 160, 161, 171 Сімейного кодексу України, Декларацією з прав дитини, затвердженою резолюцією Генеральної асамблеї організації обєднаних націй від 20.11.1959р., Конвенцією про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України№789-XII від 27.02.1991р., Постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_1 АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 АДРЕСА_2

Головуючий суддяВ. М. Братасюк