Єдиний унікальний номер судової справи: 489/6693/21
Номер провадження 22-ц/812/1224/23 Cуддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів Темнікової В.І., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах

адвокатом Гриненко Тетяною Вікторівною

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2023 року, постановлену під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (надалі ТОВ «Діджи Фінанс»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни та ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2021 року адвокат Гриненко Т.В. діючи в інтересах ОСОБА_1 , до пред`явлення позову звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; заборонити вчиняти будь-які дії щодо відчуження та користування спірною квартирою ОСОБА_2 , а також щодо вселення та проникнення до спірної квартири без судового рішення, що набрало законної сили або до розгляду цивільного позову, що буде поданий; заборонити зламувати замки на вхідних дверях у тамбурі та в спірну квартиру.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 має намір подати до суду позов про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна. Але з метою найбільш ефективного захисту та поновлення своїх прав та інтересів, для запобігання відчуження новим власником вказаного вище нерухомого майна під час розгляду справи у суді, що призведе до ускладнення чи унеможливить виконання рішення суду у встановлений законом строк, вона змушена звернутись із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . В решті вимог заяви відмовлено.

У жовтні 2021 року адвоката Гриненко Т.В. діючи в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Діджи Фінанс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. та ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 серпня 2021 року, укладений між ТОВ «Діджи Фінанс» та ОСОБА_2 , щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. та зареєстрованому в реєстрі за №1666, а також стягнути солідарно з відповідачів на її користь судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

У вересні 2023 року адвокат Голубенко Д.К. діючи в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з клопотанням про зустрічне забезпечення позову, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 протягом десяти днів з моменту постановлення ухвали суду про зустрічне забезпечення позову, внести на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 570 689,57 грн.

Як на підставу задоволення клопотання, адвокат Голубенко Д.К. вказував, що суд постановляючи 27 вересня 2021 року ухвалу про забезпечення позову не вирішив питання про зустрічне забезпечення позову. У зв`язку з тим, що застосовані судом заходи забезпечення позову діють вже впродовж двох років, ОСОБА_2 , як добросовісний набувач та законний власник спірної квартири, протягом всього цього часу позбавлена можливості в повному обсязі вільно володіти та розпоряджатись належною їй на праві власності квартирою. При цьому, через триваючу в країні повномасштабну війну та соціально-економічну ситуацію, у ОСОБА_3 виникла необхідність продати власну квартиру та отримати від її продажу грошові кошти. Однак, в результаті арешту, накладеного судом у справі № 489/6356/21, реалізувати своє безумовне право на продаж власної квартири ОСОБА_4 не має можливості. А відтак, в результаті тривалої дії забезпечувальних заходів відносно майна ОСОБА_3 , остання може понести збитки, у вигляді неотриманої вигоди від продажу власної квартири. Реальна можливість понесення таких збитків обумовлена не лише стрімкою втратою купівельної спроможності населення на придбання нерухомого майна, стрімким ростом інфляційних процесів та здешевленням національної валюти, а і реальною загрозою пошкодження чи навіть повного знищення вказаної квартири в результаті нанесення ворожих ракетних ударів, вірогідність яких досі залишається високою. Саме у зв`язку з цим, та з метою забезпечення відшкодування збитків ОСОБА_2 , які можуть бути спричиненні в результаті забезпечення позову, остання вважає, що існує обґрунтована необхідність у застосуванні зустрічного забезпечення позову, шляхом внесення ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду грошових коштів в розмірі вартості придбаної нею квартири.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2023 року заяву ОСОБА_2 про зустрічне забезпечення позову задоволено частково. В порядку зустрічного забезпечення зобов`язано позивачку ОСОБА_1 протягом десяти днів з дня отримання нею копії цієї ухвали внести на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 30 000,00 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що хоча матеріали справи не містять підстав для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення позову, виходячи з фактичних обставин справи, а також зважаючи на те, що при застосуванні заходів забезпечення позову питання щодо зустрічного забезпечення не розглядалося, суд вважав за доцільне визначити розмір зустрічного забезпечення в сумі 30 000,00 грн., які підлягають внесенню позивачем на депозитний рахунок суду, оскільки такий розмір, на думку суду, є розумним і справедливим.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, адвокат Гриненко Т.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2023 року, зменшивши суму до 10 000 грн.

В Апеляційній скарзі адвокат Гриненко Т.В. зазначає, що визначена судом сума в 30 000 грн для ОСОБА_1 є непомірною, оскільки доходів вона не отримує, натомість на її утриманні знаходиться мати яка потребує стороннього догляду та яку вона доглядає, отримує державну допомогу. Квартира АДРЕСА_4 , в якій вона проживає наразі разом з матір`ю, їй не належить, а належить її сину, який служить в ЗСУ, а крім того ця квартира постраждала від обстрілів. Разом з цим, ОСОБА_1 продовжує оплачувати комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надає квитанції. З урахуванням викладених обставин, адвокат Гриненко Т.В. вважає за необхідне зменшити суму зустрічного забезпечення до 10 000 грн з урахуванням сплаченої суми комунальних послуг за спірну квартиру у розмірі 2 708,74 грн, та скрутного матеріального становища.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч.3ст.3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст.5ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положеньст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a certain tag6 of appreciation) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Частиною 3 ст.154 ЦПК України, встановлено обов`язок суду у випадку забезпечення позову, застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року (справа № 61-11274св18).

Між тим, матеріали справи не містять наявних підстав для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення позову у даній справі.

При цьому, застосований ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2021 року захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , та належить на праві приватної власності відповідачці - ОСОБА_2 , безпосередньо стосується її прав та інтересів, як власника майна.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ОСОБА_2 звертаючись до суду з клопотанням про зустрічне забезпечення позову, зазначала що застосовані судом заходи забезпечення позову діють вже впродовж двох років, натомість вона, як добросовісний набувач та законний власник спірної квартири, протягом всього цього часу позбавлена можливості в повному обсязі вільно володіти та розпоряджатись належною їй на праві власності квартирою. При цьому, через триваючу в країні повномасштабну війну та соціально-економічну ситуацію, у ОСОБА_3 виникла необхідність продати власну квартиру та отримати від її продажу грошові кошти. Однак, в результаті арешту, накладеного судом у справі № 489/6356/21, реалізувати своє безумовне право на продаж власної квартири ОСОБА_4 не має можливості. А відтак, в результаті тривалої дії забезпечувальних заходів відносно майна ОСОБА_3 , остання може понести збитки, у вигляді неотриманої вигоди від продажу власної квартири. Реальна можливість понесення таких збитків обумовлена не лише стрімкою втратою купівельної спроможності населення на придбання нерухомого майна, стрімким ростом інфляційних процесів та здешевленням національної валюти, а і реальною загрозою пошкодження чи навіть повного знищення вказаної квартири в результаті нанесення ворожих ракетних ударів, вірогідність яких досі залишається високою.

Відповідно до частини першої статті 154 ЦПК України метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача.

Відповідно до ч.4 ст.154 ЦПК України, зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом:

1) надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів;

2) вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову.

ОСОБА_1 не погоджуючись із застосованим судом розміром зустрічного забезпечення в сумі 30 000 грн вказувала на те, що ця сума є для неї непомірною, оскільки доходів вона не отримує, натомість на її утриманні знаходиться мати яка потребує стороннього догляду та яку вона доглядає, отримує державну допомогу. Квартира АДРЕСА_4 , в якій вона проживає наразі разом з матір`ю, їй не належить, а належить її сину, який служить в ЗСУ, а крім того ця квартира постраждала від обстрілів. Разом з цим, ОСОБА_1 продовжує оплачувати комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надає квитанції на суму 2 708,74 грн.

За таких обставин, ОСОБА_1 просила суд зменшити розмір зустрічного забезпечення з 30 000 грн до 10 000 грн.

Враховуючи вищевикладене, майновий стан позивачки, з метою забезпечення певного балансу сторін та з метою нейтралізації можливих негативних наслідків, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування зустрічного забезпечення у даній справі.

Щодо розміру зустрічного забезпечення позову, колегія суддів вважає, що розмір зустрічного забезпечення визначений судом першої інстанції в сумі 30 000 грн є доцільним.

Пунктом першим частини першої статті 374, статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення, яким є також ухвала суду, без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не містять об`єктивних підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Гриненко Тетяною Вікторівною залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст складено 08 листопада 2023 року.