РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/17557/22

Провадження № 22-ц/4815/819/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Ковальчук Н.М.., Хилевича, С.В.

секретар судового засідання Мороз А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 травня 2023 року (ухвалене у складі судді Кучиної Н.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

28 листопада 2022 року представником ОСОБА_1 адвокатом Дяденчуком Анатолієм Івановичем подано до суду позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2017 року у справі № 569/14220/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 602 969 грн. 59 коп. простроченого грошового зобов`язання за договором відновлюваної кредитної лінії № 98 від 30 грудня 2009 року, що складається з основної суми заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення з 03 грудня 2013 року по 02 листопада 2016 року. Також, стягнуто судовий збір в сумі 6 890 грн 00 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 січня 2019 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання судового рішення видано виконавчий лист.

Виконавчий документ було пред`явлено до виконання та відкрито виконавче

провадження № 54758727.

У межах виконавчого провадження, яке наразі повернуто без виконання, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 6 359 грн. 74 коп.

Станом на дату подання позовної заяви, залишок несплаченої відповідачем заборгованості складає 1 603 499 грн. 85 коп. (1 602 969,59 + 6 890,00 - 6 359,74).

Оскільки, відповідач уникає виконання свого грошового зобов`язання, позивач зазнає матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та має право на отримання компенсації за неналежне виконання такого зобов`язання, в зв`язку чим відповідач має заборгованість у розмірі 1 526 009, 91 грн., що складається з 3% річних від суми заборгованості 266 883,88 грн. та інфляційні збитки в розмірі 1 259 126, 03 грн.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 1259126 гривень 03 копійки та 3 % річних в розмірі 266883 грн 88 коп.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 28.11.2019 року по 08.05.2023 року в розмірі 807 577,46 грн. та 3 проценти річних від простроченої суми в розмірі 165 665,70 грн., а всього 973 243,16 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7939,20 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач має право на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою за період з 28.11.2019 року по 08.05.2023 року в розмірі 807577,46 грн та 3 проценти річних від простроченої суми в розмірі 165665,70 грн, а всього 973243,16 грн.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 331/3787/16ц (касаційне провадження № 61-6863зпв18), від 5 грудня 2018 року у справі № 754/7151/15-ц (касаційне провадження № 61-10516св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 206/7190/14-ц (касаційне провадження № 61-5214св18) дійшов висновку, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України коштів розпочинається від дня, коли кредитор дізнався про порушення грошового зобов`язання боржником, яким у цих справах є день набрання законної сили рішенням суду про стягнення кредитної заборгованості.

Оскільки відповідно до положень статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, то спливає вона через три роки після набрання законної сили таким рішенням. А тому вимоги про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України коштів, які заявлено пізніше, ніж через три роки після набрання законної сили рішенням суду про стягнення кредитної заборгованості є такими, що заявлені після спливу позовної давності.

Вказує на необхідності застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_1 у справі цій справі.

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

08 вересня 2023 року представником ОСОБА_1 адвокатом Дяденчуком А.І. подано відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність рішення суду.

Вказує, що положення Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" звільняють боржника від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України лише в позикових (кредитних) зобов`язаннях, що виникли на підставі договору.

Ця норма закону не позбавляє права кредитора покладати на боржника відповідальність, визначену статтею 625 ЦК України у разі виникнення грошового зобов`язання на підставі судового рішення.

Тому посилання відповідача на необхідність застосування такого закону, є безпідставним.

Додає, що відповідач не виконав рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11.05.2017 у справі № 569/14220/16-ц, тому позивач має право на стягнення з боржника 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц вказано, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Просить суд про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з"явилися, повторно. Вони були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Їх неявка не перешкодждає судовому розгляду. Наявну у матеріалах справи заяву ОСОБА_2 про чергове відкладення розгляду справи, апеляційний суд розцінює як свідоме затягування судового розгляду, а його неявку як неповажну.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2017 року у справі № 569/14220/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 602 969 грн. 59 коп. простроченого грошового зобов`язання за договором відновлюваної кредитної лінії № 98 від 30 грудня 2009 року, що складається з основної суми заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення з 03 грудня 2013 року по 02 листопада 2016 року. Також, стягнуто судовий збір в сумі 6 890 грн. 00 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 січня 2019 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання судового рішення 29 серпня 2017 року видано виконавчий лист № 569/14230/16-ц.

Виконавчий документ було пред`явлено до виконання та відкрито виконавче

провадження № 54758727.

В межах виконавчого провадження, яке наразі повернуто без виконання відповідно до постанови ВП 3 54758727 від 01.06.2022 р., стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 6 359 грн. 74 коп.

Станом на дату подання позовної заяви, залишок несплаченої відповідачем заборгованості складає 1 603 499 грн. 85 коп. (1 602 969,59 + 6 890,00 - 6 359,74).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу,за увесь час прострочення.

Після ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено Верховним судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Покликання у апеляційної скарги на постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 331/3787/16ц (касаційне провадження № 61-6863зпв18), від 5 грудня 2018 року у справі № 754/7151/15-ц (касаційне провадження № 61-10516св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 206/7190/14-ц (касаційне провадження № 61-5214св18) не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц Верховний Суд переглядав вказані постанови та відступив від висновків, що викладені у них.

Отже, висновок місцевого суду щодо правомірності стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду (з 28.11.2019 08.05.2023 року) у розмірі 973 243,16 грн. (807 577,46 грн. + 165 665,70 грн.) є правильним.

Правильність розрахунку вищевказаних сум, що підлягають до стягнення з ОСОБА_2 на підставі ст. 625 ЦК України останнім не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 року не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Вищевказаним Законом доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Зі змісту вказаної норми вбачається, що її положення звільняють боржника від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України лише в позикових (кредитних) зобов`язаннях, що виникли на підставі договору, укладеним з банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем).

Оскільки, у спорі що переглядається судом апеляційної інстанції зобов`язання в ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 виникло на підставі рішення суду від 11 травня 2017 року у справі № 569/14220/16-ц, яке не виконується боржником, а тому норма права, яка введена в дію Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ не звільняє його від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, за невиконання судового рішення.

Тому положення вищенаведеного Закону, на який покликається ОСОБА_2 у апеляційній скарзі, не підлягають до застосування у спірних правовідносинах.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 травня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий суддя Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.