Номер провадження: 22-ц/813/3575/23
Справа № 523/9529/15-ц
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , треті особи: Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом, яким в подальшому біло уточнено (т. 1, а.с. 63-66), до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , треті особи: Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову посилалася на те, що згідно свідоцтва про право власності від 15 квітня 2014 року (серія та номер НОМЕР_1 ), їй належить на праві власності трьохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

У вищевказаній квартирі зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_9 , її дочка ОСОБА_8 , діти дочки - ОСОБА_10 , 2004 року народження та ОСОБА_11 , 2005 року народження. Крім того, в квартирі зареєстровані відповідачі: ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_4 , 2008 року народження та ОСОБА_5 , 2008 року народження, ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , 2000 року народження, що підтверджується довідкою про склад сім`ї.

Позивач стверджує, що в квартирі постійно проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , 2004 року народження та ОСОБА_11 , 2005 року народження.

За твердженням позивачки, ОСОБА_3 у 2006 році залишила квартиру, та з цього часу в квартирі не проживає, ніяких речей її в квартирі немає. Діти відповідачки ОСОБА_4 , 2008 року народження, та ОСОБА_5 , 2008 року народження, ніколи в квартирі не проживали. ОСОБА_1 вказує, що вона не перешкоджала ОСОБА_3 проживати в квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 у 2012 році добровільно залишив квартиру, із цього часу вселитися в квартиру не намагався, до правоохоронних органів не звертався.

ОСОБА_1 також стверджує, що ОСОБА_7 , 2000 року народження, з 2012 року проживає за місцем мешкання та реєстрації свого батька ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачі за комунальні послуги не сплачують, а тому вона вимушена нести витрати за них (т. 1, а.с. 2-4).

06 жовтня 2015 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси залучено до участі у справі Службу у справах дітей ОМР та орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації ОМР (т. 1, а.с. 44).

23 березня 2016 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_9 та ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 120).

23 березня 2016 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 в частині зобов`язання Головного управління ДМС в Одеській області зняти з реєстраційного обліку по кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 залишено без розгляду (т. 1 а.с. 121).

24 лютого 2017 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в свої інтересах, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , треті особи: Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, Служба у справах дітей Одеської міської Ради, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_5 , 2008 року народження, ОСОБА_4 , 2008 року народження, ОСОБА_7 , 2000 року народження квартири АДРЕСА_3 залишено без задоволення (т. 1, а.с. 241-251).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою в якій просить суд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року змінити та визнати ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 , в іншій частині рішення залишити без змін. На думку апелянта, суд першої інстанції обґрунтовано визнав мати малолітніх дітей такою, що втратила право користування спірною квартирою, а дітей з незрозумілих підстав залишив у квартирі, хоча ОСОБА_1 не є опікуном останніх і не повинна нести відповідальність за їх місце проживання і місце реєстрації. (т.2 , а.с. 2-5).

29 жовтня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року залишено без змін (т. 3, а.с. 77-82).

04 травня 2022 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 3, а.с. 140-145).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду, цивільну справу розподіллено колегії суддів: головуючий Драгомерецький М.М., судді Дришлюк А.І., Громік Р.Д..

19 серпня 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , треті особи: Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 3, а.с. 148).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 19 жовтня 2023 року об 14 год 10 хв з`явилась позивачка ОСОБА_1 , інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, які містяться в матеріалах справи.

28 вересня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано заяву Служба у справах дітей Одеської міської ради в якій повідомлено про неможливість представника Служби у справах дітей брати участь у судових засіданнях по справі особисто тому заявник просить розглядати справу без участі представника Служби, та при ухваленні рішення враховувати інтереси дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам у повній мірі не відповідає, з огляду на таке.

Слід наголосити, що апелянт оскаржує рішення суду лише в частині, а саме щодо незадоволених вимог про відмову визнати ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Виходячи із викладеного, апеляційним судом переглядається судове рішення лише в частині вказаних вимог, в іншій частині судове рішення не переглядається. Крім того, Верховний суд, повертаючи справу на розгляд апеляційного суду, вказав, що справу направлено на розгляд в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , який діє в інтересах ОСОБА_7 .

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання такими, що втратили право користування квартирою, малолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції зазначив, що вони зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_3 як члени сім`ї власника квартири, а сам факт відсутності у квартирі їх батьків понад один рік не може бути безумовною підставою для визнання дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Крім того, за висновком місцевого суду, задоволення вказаних позовних вимог призведе до порушення права дітей на житло.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до виданого Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області свідоцтва про право власності від 15 квітня 2014 року індексний номер 20530049 ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_3 .

Зі змісту довідки Житлово-будівельного кооперативу «Ленінський 33» №338 від 17 червня 2015 року суди встановлено, що у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_9 , її дочка ОСОБА_8 , діти дочки ОСОБА_10 , 2004 року народження, та ОСОБА_11 , 2005 року народження. Крім того, в квартирі зареєстровані онука власника ОСОБА_3 , її діти ОСОБА_4 (2008 року народження) та ОСОБА_5 (2008 року народження), ОСОБА_2 , онук власника ОСОБА_7 , 2000 року народження.

Також встановлено, що у вказаній квартирі постійно проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ..

Відповідно до листа управління соціального захисту населення в Суворовському районі міста Одеси Департаменту праці на соціальної політики Одеської міської ради №12-01/11977 від 4 грудня 2015 року, ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_4 фактично проживає у квартирі АДРЕСА_4 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, представник відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_15 позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необґрунтованими. Так він пояснив, що відповідачка ОСОБА_3 тимчасово не проживає в квартирі АДРЕСА_3 , оскільки між нею та ОСОБА_8 виникла конфліктна ситуація. Він пояснив, що з 2006 відповідачка постійно відвідувала квартиру та проживала в ній, проте не бажала створювати незручності мешканцям квартири, а тому проживала у чоловіка.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в процесі розгляду справи з`явився лише на одне судове засідання, при цьому будь-яких заперечень щодо суті позовних вимоги не надав.

Також вбачається, що відповідач ОСОБА_13 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 про розгляд справи неодноразово судом повідомлявся, проте жодного заперечення щодо суті позовних вимог не надав.

В свою чергу, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 надав пояснення в яких вказав, що дійсно не проживає у спірній квартирі (т. 2, а.с. 215), крім того у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 зазначав, що він фактично не проживає у квартирі АДРЕСА_3 з 2012 року та вказав причини такого не проживання.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом зазначених норм правом, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 5 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16; Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц (провадження №61-43149св18).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі

№6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 9 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 9 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Наявність у члена сім`ї власника квартири права користування жилим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, а отже, з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Отже, позивачка стверджує, що ОСОБА_7 , 2000 року народження, з 2012 проживає за місцем мешкання та реєстрації свого батька - ОСОБА_13 : АДРЕСА_2 . В той же час, у зв`язку з відсутністю будь-яких заперечень щодо суті позовних вимоги від відповідача, суд позбавлений можливості встановити об`єктивні данні про причини відсутності неповнолітньої дитини, необхідності захисту або відновлення прав дитини.

З наданих позивачкою доказів, а саме Довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) та матеріалів справи в цілому не вбачається, що батьки ОСОБА_7 були зареєстровані або проживали у спірній квартирі протягом будь-якого часу. Тому, висновок про те, що фактичне непроживання батьків ОСОБА_7 у квартирі понад один рік не є підставою для визнання останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням є хибним.

Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків.

Згідно частини 2 статті 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що самим ОСОБА_7 повідомлено, що він не проживає у спірній квартирі та не має наміру там проживати, а наразі проживає в іншому місці, тобто забезпечений іншим місцем проживання.

Апелянтом наголошується на тому, що вона не є піклувальником або опікуном ОСОБА_7 , а тому не несе відповідальність за їх місце проживання і місце реєстрації.

Колегія суддів погоджується із такими доводами апеляційної скарги з огляду на те, що матеріали справи не містять відомостей які б свідчили про обов`язок ОСОБА_1 нести відповідальність за місце проживання ОСОБА_7 , останнім про це також не наголошувалось. Крім того, саме батьки зобов`язані забезпечити належні умови для проживання та розвитку своєї дитини.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є дітьми ОСОБА_3 та відповідно до листа управління соціального захисту населення в Суворовському районі міста Одеси Департаменту праці на соціальної політики Одеської міської ради №12-01/11977 від 4 грудня 2015 року, проживають разом із матір`ю в квартирі АДРЕСА_4 .

Так, під час судового засідання в суді першої інстанції свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 пояснили, що дійсно ОСОБА_3 не проживає в квартирі АДРЕСА_3 з 2010, оскільки в квартирі незручно проживати, зважаючи на кількість її мешканців.

Отже, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 не проживає в квартирі АДРЕСА_3 без поважних причини понад один рік, оскільки незручності проживання не є підставою для збереження за мешканцям право на проживання в квартирі понад один рік.

Також вбачається, що Головним управлінням поліції України в Одеській області було повідомлено, що в період з 01.01.2012 по 08.12.2015 (на момент розгляду справи в суді першої інстанції) заяв та повідомлень від ОСОБА_2 та ОСОБА_18 за фактом перешкоджання мешкання за адресою: АДРЕСА_1 не надходило.

Показаннями свідків підтверджується, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ніколи не проживали за адресою своєї реєстрації ( АДРЕСА_1 ), а отже зареєстровані у спірній квартирі як за місцем проживання своєї матері ОСОБА_3 . Тому, так як суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність вимог щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а право користування житловим приміщенням ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є похідним від права їхньої матері, то ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є такими, що втратили право користування житловим приміщенням, правові підстави для проживання та реєстрації в спірній квартирі відсутні.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 30 травня 2018 року по справі №755/22113/15-ц.

На підставі вищевикладених обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не в повній мірі були досліджені обставини справи, що призвело до помилкових висновків.

За встановлених обставин та вимог закону, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року в частині залишення без задоволення позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 01 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік