КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/4023/23

25 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: -Ратнікової В.М.

суддів: -Борисової О.В.

-Кирилюк Г.М.

при секретарі: - Смолко А.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Дарина Василівна, ОСОБА_3 про визнання довіреності недійсною, -

в с т а н о в и в:

06 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Дарина Василівна, ОСОБА_3 про визнання довіреності недійсною.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 28.08.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Дариною Василівною посвідчено довіреність, зареєстровану в реєстрі за № 1315.Вказаною довіреністю ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси з питань дарування ОСОБА_3 належного йому нерухомого майна. Отримати текст оскаржуваної довіреності йому вдалося лише 16.01.2023 року під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 752/17054/18.

Вказує на те, що в період з 26.08.2014 року до 20.08.2015 року він перебував у Київському СІЗО № 13 під вартою, а тому, при вчиненні вказаної нотаріальної дії нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 повинна була б зазначити, що 28.08.2018 року провела нотаріальну дію у приміщенні (камері № 340) Київського СІЗО № 13 по вул.Дмитрівська, 12, в місті Києві, оскільки, починаючи з 26.08.2018 року він протягом одного року - до 20.08.2015 року утримувався у Київському СІЗО.

Станом на 28.08.2014 року він не мав доступу до паспорту або інших своїх документів у зв`язку із перебуванням під вартою. Отже, нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Дарина Василівна не виконала вимоги закону при оформленні доручення на ім`я ОСОБА_1 .

Стверджує , що він ( ОСОБА_1 ) ніколи не мав наміру і не має його зараз, щодо дарування квартири АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_3 , а тому відповідач, у порушення вимог законодавства і порядку отримання довіреності, без його відома та бажання, з використанням нотаріуса, яка погодилась на проведення нотаріальної дії, не маючи на те повноважень та без участі і волі його ( ОСОБА_1 ), створили недостовірну і нікчемну довіреність від 28.08.2014 року, яку зареєстровано у реєстрі за № 1315, якою нібито він уповноважив ОСОБА_2 подарувати належну йому нерухомість ОСОБА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Буржинська Дарина Василівна, ОСОБА_3 про визнання довіреності недійсною, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 27 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Дарина Василівна, ОСОБА_3 про визнання довіреності недійсною.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Вказує на те, що у момент посвідчення оспорюваної довіреності він ( ОСОБА_1 ) перебував у слідчому ізоляторі i жодних нотаріальних дій з приводу спірного правочину не вчиняв, а тому вказаний правочин є незаконним.

Відповідачем жодним чином не доведено належними та допустимими доказами правомірність укладення договору доручення з особою, яка перебувала в СІЗО. Більш того, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції вказано на той факт, що довіреність від 28.08.2014 року посвідчувалася у приміщенні слідчого відділу прокуратури міста Києва за адресою: м. Київ, вулиця Горького 114, проте, залишено поза увагою ту обставину, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження вказаного факту, окрім журналу обліку нотаріальних дій нотаріуса Буржинської Д.В., відомості в якому щодо вказаного правочину суперечить офіційним даним щодо місця перебування ОСОБА_1 .

На його думку, у даному журналі нотаріусом могла бути вписана будь-яка адреса, але це жодним чином не спростовує, а більш того, суперечить інформації, наданій ДУ «Київський слідчий ізолятор» від 14.12.2018 року № 08/29426, відповідно до якої ОСОБА_1 з 28.08.2014 року утримувався в камері № 340 слідчого ізолятора і побачень не мав.

Станом на 28.08.2014 року ОСОБА_1 не мав доступу до свого паспорта або інших документів у зв`язку із перебуванням під вартою. Отже, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Дарина Василівна не виконала вимоги закону при оформленні доручення від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 . Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, проігнорував дану обставину та натомість зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він, перебуваючи під вартою, не мав доступу до свого паспорту.

Таким чином, суд свідомо не врахував вимоги нормативно-правових актів України, зокрема, те що, відповідно до п.22 постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положень про паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон» в редакції від 01.01.2019 року, в особи, взятої під варту або засудженої до позбавлення волі, паспорт вилучається органами дізнання, попереднього слідства або судом. При звільненні з-під варти чи від відбування покарання паспорт повертається його власникові.

Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених законодавством, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Вказані дії нотаріусом не було виконано, оскільки нотаріальні дії відбувалися без участі позивача. Крім цього, позивач ніколи не мав наміру і не має його зараз, щодо дарування квартири АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_3 .

Також зазначає що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не дотримався норм матеріального та процесуального права, залишив поза увагою вимоги ст. 245 ЦК України, якою визначено, що довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора. Довіреності, посвідчені зазначеними посадовими особами, прирівнюються до нотаріальних довіреностей.

Суд у своєму рішенні зазначає, що це є правом, а не обов`язком осіб. Проте, суд не враховує, що слідчий ізолятор є установою закритого типу з особливим пропускним режимом, де доступ до осіб, які там утримуються, є ускладненим та регламентованим. Зокрема, усі побачення та дії з особою, яка там утримується, відбуваються за письмовим дозволом слідчого та адміністрації установи (ст.12 ЗаконуУкраїни «Про попереднє ув`язнення»). Матеріали справи не містять жодного доказу про надання такого дозволу та побачення з позивачем. Відповідно до внутрішнього розпорядку слідчого ізолятора, нотаріус фактично позбавлений можливості здійснювати свою професійну діяльність на території слідчого ізолятора, оскільки заборонено та неможливо на територію установи проносити комп`ютерну техніку, не кажучи уже про паспорт та код особи, яка утримується там, для її ідентифікації. Це, у свою чергу, фактично позбавляє нотаріуса можливості виконати вимоги законодавства щодо посвідчення правочинів.

Більш того, розділ ХІ Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінальної-виконавчої служби України», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 року № 460/5 (що діяли на момент вчинення правочину) передбачає та визначає участь ув`язнених і засуджених у цивільно-правових відносинах, у тому числі, щодо посвідчення довіреностей. З огляду на це, саме ст. 245 ЦК України врегульовує дане питання щодо осіб, які позбавлені волі та надає начальнику установи повноваження для посвідчення зазначених правочинів, оскільки доступ нотаріусів для вчинення таких дій є обмеженим.

Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З огляду на зазначене вище, наполягає на тому, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.09.2023 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, а відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

05 грудня 2023 року представником ОСОБА_2 адвокатом Цимейко Ганною Олегівною до Київського апеляційного суду було подано відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 .

У вказаному відзиві представник відповідача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим.

Щодо тверджень позивача про порушення нотаріусом Буржинською Д.В. порядку посвідчення оскаржуваної довіреності зазначає, що перебування позивача ОСОБА_1 під вартою у СІЗО не виключає його тимчасове переміщення до інших будівель для проведення слідчих дій, що і передбачено розділом 4 наказуМіністерства юстиції України від 14.06.2019 № 1769/5 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України».

Вказує на те, що нотаріальні дії, зокрема посвідчення оскаржуваної довіреності, вчинялись у приміщенні слідчого відділу Прокуратури м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Горького, 114, про що свідчить витяг з журналу реєстрації нотаріальних дій та текст оскаржуваної довіреності. Відповідно до пунктів 22 Розділу І Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ від 26.06.1992 р. № 2503-XI1, в особи взятої під варту або засудженої до позбавлення волі паспорт вилучається органами дізнання, попереднього слідства або судом. При звільненні з-під варти чи від відбування покарання паспорт повертається його власникові. Водночас, слід зазначити, що після затримання позивача як підозрюваного у кримінальному провадженні, його паспорт не вилучався, а перебував у квартирі, де останній проживав разом із ОСОБА_3 .

Під час проведення нотаріальних дій за адресою: м. Київ, вул. Горького, 114 за місцезнаходженням Прокуратури м. Києва була присутньою і ОСОБА_3 , що вбачається з журналу реєстрації нотаріальних дій. Саме ОСОБА_3 на прохання позивача і принесла його паспорт з метою вчинення вказаної нотаріальної дії.

Вказує на те, що відповідно до вимог статті 245 ЦК України довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора. Поряд з цим, відповідно дo пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу.

Отже, посвідчення довіреності може відбуватись як начальником слідчого ізолятора, так і нотаріусом.

Оскаржувана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. , як того бажав позивач, у приміщенні Прокуратури м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Антоновича (Горького), 114. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами жодної підстави, передбаченої нормами ЦК України, які б свідчили про недійсність оскаржуваної довіреності.

Крім того, апеляційна скарга ідентична позовній заяві і всі докази оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Вербовий Роман Петрович повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Цимейко Ганна Олегівна проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особи ОСОБА_3 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Дарина Василівна в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.08.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Дариною Василівною було посвідчено довіреність, яку зареєстровано у реєстрі за № 1315, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси, пов`язані з даруванням ОСОБА_3 належного йому:

житлового будинку (та/або його частини) з надвірними спорудами АДРЕСА_3 ;

земельної ділянки, площею 0,0986 га, що розташована на АДРЕСА_3 , кадастровий номер 800000000:82:143:0036;

квартири, загальною площею 58,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

нежилих приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 554) (в літ. А) загальною площею 25,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

З даної довіреності вбачається, що на прохання довірителя та у зв`язку з виробничою необхідністю ця довіреність посвідчена за місцем перебування довірителя у приміщенні слідчого відділу Прокуратури м. Києва, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Горького (Антоновича), № 114.

Довіреність видана без права передачі наданих повноважень третім особам та дійсна до 28 серпня 2017 року, якщо не буде скасована раніше цього терміну у встановленому для цього порядку чи припинена з підстав, передбачених цивільним законодавством України.

З листа начальника Державної установи «Київського слідчого ізолятору» від 14.12.2018 року № 08/29426 вбачається, що згідно журналу обліку осіб, що проходять на територію слідчого ізолятора - нотаріус Буржинська Дарина Василівна на територію слідчого ізолятора для проведення нотаріальних дій з ОСОБА_1 , не приходила.

Згідно матеріалів особової справи 28.08.2014 року ОСОБА_1 побачень не мав; 28.08.2014 року утримувався в камері № 340.

08.12.2014 року звільнений із слідчого ізолятора згідно ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 24.10.2014 року під заставу у сумі 365 400,00 грн. Вибув за місцем проживання.

З листа начальника відділу Прокуратури м. Києва від 07.12.2018 року № 17/3-32-18 вбачається, що надання інформації щодо проведення нотаріальних дій, надання дозволів на проведення таких дій з підозрюваним ОСОБА_1 , в присутності нотаріуса Буржинської Дарини Василівни 28.08.2014 року у приміщенні прокуратури м. Києва за адресою: м.Київ, вул. Антоновича, 114, не представляється можливим у зв`язку з відсутністю відповідного обліку.

Відповідно до витягу з журналу обліку нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буржинської Дарини Василівни вбачається, що приватним нотаріусом 28.08.2014 року о 09-30 год. було здійснено виїзд до слідчого відділу Прокуратури м.Києва за адресою: м. Київ, вул.Горького, 114 для посвідчення довіреності на розпорядження нерухомим майном. Повернення о 12-00 год. Особу ОСОБА_1 встановлено за паспортом НОМЕР_1 , виданим Печерським РУ ГУ МВС України в м.Києві 02.04.2000 року, 1972 р. н., податковий номер НОМЕР_2 . В журналі обліку нотаріальних дій також зазначено ОСОБА_3 , як особу, яка зробила виклик або для якої вчинялась нотаріальна дія, міститься її підпис. В цей же день, крім оспорюваної довіреності, цим же нотаріусом було засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 на заяві про згоду на тимчасовий виїзд його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон , до Єгипту на період з 20.09.2014 року по 10.11.2014 року.

02.08.2018 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний), який діє як законний представник від імені свого малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено договір дарування квартири.

Відповідно до вказаного договору дарувальник передає у власність обдаровуваного, а обдаровуваний приймає, як дарунок, квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 58,3 кв.м. Сторони оцінюють дарунок у 850 000 грн. Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Дариною Василівною, зареєстрований за № 2049.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Буржинська Дарина Василівна, ОСОБА_3 про визнання довіреності недійсною, суд першої інстанції вказав на те, що довіреність від 28 серпня 2014 року від імені ОСОБА_1 видана з додержанням вимог чинного законодавства України, виражала волю довірителя та особисто ним прочитана і власноручно підписана, була посвідчена приватним нотаріусом приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Дариною Василівною 28.08.2014 та зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за реєстровим № 1315 на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВТТ № 198459. Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позиція позивача не підтверджується фактичними обставинами чи належними доказами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року відповідає зазначеним вимогам ст. 263 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Судуу складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

За статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина друга статті 202 ЦК України).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами - частина 3 статті 202 ЦК України.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (частина п`ята статті 202 ЦК України).

Правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають усилу закону незалежно від волі його суб`єктів). Правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто, у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (частина перша статті 209 ЦК України).

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина перша статті 244 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (частина перша статті 238 ЦК України).

Отже, довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України).

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій в редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії).

Як передбачено главою 4 розділу ІІ Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуси посвідчують довіреності, складені від імені однієї або кількох осіб, на ім`я однієї особи або кількох осіб за усним зверненням довірителя. У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Дії, які належить вчинити представнику, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

У тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування для юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження - для юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посади, які вони займають. У довіреностях, що видаються на вчинення правочинів щодо розпорядження майном, також зазначається реєстраційний номер облікової картки платника податків довірителя (податковий номер). У довіреностях, виданих на ім`я адвокатів, можуть зазначатися їх статус та членство в адвокатському об`єднанні (якщо адвокат є членом адвокатського об`єднання)- підпункт 2.5. пункту 2 главою 4 розділу ІІ. Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій порядку вчинення нотаріальних дій.

При вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса, в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії, у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи на вчинення нотаріальної дії - глава 3, 4 розділу 1 Загальні положення Порядку вчинення нотаріальних дій.

Як передбачено главою 6 розділу 1 Загальні положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyondreasonabledoubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Судом першої інстанції належним чином на підставі наявних доказів встановлено, що 28.08.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Дариною Василівною посвідчено довіреність, яку зареєстровано у реєстрі за № 1315, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси пов`язані з даруванням ОСОБА_3 належного йому: житлового будинку (та/або його частини) з надвірними спорудами АДРЕСА_3 ; земельної ділянки, площею 0,0986 га, що розташована на АДРЕСА_3 , кадастровий номер 800000000:82:143:0036; квартири, загальною площею 58,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; нежилих приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 554) (в літ. А) загальною площею 25,60 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 .

З даної довіреності вбачається, що на прохання довірителя та у зв`язку з виробничою необхідністю ця довіреність посвідчена за місцем перебування довірителя у приміщенні слідчого відділу Прокуратури м. Києва, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Горького (Антоновича), № 114.

Довіреність видана без права передачі наданих повноважень третім особам та дійсна до 28 серпня 2017 року, якщо не буде скасована раніше цього терміну у встановленому для цього порядку чи припинена з підстав, передбачених цивільним законодавством України. Довіреність підписана у присутності нотаріуса, особу довірителя встановлено, дієздатність перевірено.

Належність підпису та рукописного тексту у довіреності саме ОСОБА_1 не спростовано жодними належними та допустимими доказами. Висновок судової почеркознавчої експертизи, який би свідчив про те, що в оскаржуваній довіреності підпис від імені ОСОБА_1 виконано іншою особою - відсутній.

Отже, волевиявлення позивача було на видачу довіреності саме з таким змістом, вона власноручно підписана позивачем, який знав її зміст і виражав в ній свою волю.

В період з 28.08.2014 року, дати видачі довіреності, по 28.08.2017 року, дати завершення строку її дії, ОСОБА_1 не скасував її, як передбачають приписи ст. 249 ЦК України.

Крім того, 02 серпня 2018 року між ОСОБА_3 ( дарувальник ) та ОСОБА_1 , який діє як законний представник від імені свого малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (обдаровуваний), було укладено договір дарування за умовами якого дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваного, а обдаровуваний приймає, як дарунок, квартиру під АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.2 вказаного договору дарування, квартира, що дарується, належить дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. від 28 серпня 2014 року за реєстровим № 1324, право власності за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 серпня 2014 року, номер запису про право власності 6822481, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 00.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Дариною Василівною не дотримано вимог чинного законодавства України про нотаріат під час посвідчення оскаржуваної довіреності, колегія суддів відхиляє, оскільки саме лише посилання позивача на недотримання і порушення нотаріусом правових норм, на які посилається позивач, не може мати будь-які негативні наслідки для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки це було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України).

При цьому слід ураховувати, що правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави недійсності або нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для цього матеріальне право не містить.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи, викладені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 січня 2024 року.

Головуючий Судді: