ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8996/23 Справа № 199/5513/23 Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря судового засідання Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Амур-Нижньодніпровський відділ державної міграційної служби України у місті Дніпрі Головного управління у Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

-за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

05 липня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Амур-Нижньодніпровський відділ державної міграційної служби України у місті Дніпрі Головного управління у Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 , дівоче прізвище « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Кострома, має посвідку на постійне проживання в Україні. Її мати ОСОБА_3 , у шлюбі прізвище « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Наволоки Кінешемського району, Іванівської області, є громадянкою України, що підтверджується паспортом.

Заявниця звернулася до міграційної служби щодо оформлення громадянства України за територіальним походженням, на що отримала відмову, у зв`язку із чим просила суд про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 на території України.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

10 серпня 2023 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Амур-Нижньодніпровський відділ державної міграційної служби України у м. Дніпрі Головного управління у Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, задоволено.

Встановлено факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_3 , дівоче прізвище « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Наволоки, Кінешемського району, Іванівської області.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У вересні 2023 року, не погодившись із вказаним рішенням, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подано апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції не може бути виконане, воно винесене всупереч чинному законодавству, а саме ст.8 Закону України «Про громадянство».

Крім того, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням заявниці потрібно надати рішення суду про встановлення факту постійного проживання матері на території України до 24.08.1991 року, а не встановити факт надходження саме на 24.08.1991 року.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від інших учасників справи письмових заперечень на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Барабаш Л.В. у судовому засіданні пояснила, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги частково, встановлення факту проживання до 24.08.1991 року.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Лунін Н.П. у судовому засіданні також просили задовольнити апеляційну скаргу частково, встанововши факту проживання до 24.08.1991 року.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , дівоче прізвище « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Кострома, має посвідку на постійне проживання в Україні.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , має батька ОСОБА_4 та матір ОСОБА_5 , що підтверджується відповідним свідоцтвом.

Мати заявниці, ОСОБА_3 , у шлюбі прізвище « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Наволоки Кінешемського району, Іванівської області, є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 виданим Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВ України в Дніпропетровській області.

ОСОБА_3 проживала на території міста Дніпро з 1986 року, що підтверджується відповідним листом Дніпровської міської ради.

12.02.1988 року мати заявниці уклала шлюб з ОСОБА_6 , який зареєстрований Індустріальним районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №112.

Із записів трудової книги ОСОБА_3 вбачається, що трудовий стаж розпочато з 14.07.1989 року на посаді продавця (АНД продторг м. Дніпропетровська).

На думку суду, факт постійного проживання ОСОБА_3 на території України станом на 24 серпня 1991 року підтверджується наданими заявницею доказами та встановленими судом обставинами.

Крім того, судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 не має іншої можливості документально підтвердити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, але його встановлення породжує юридичні наслідки, оскільки з таким фактом чинне законодавство пов`язує можливість видачі паспорта громадянина України, при цьому, спір про встановлення даного факту відсутній. Надані ОСОБА_1 докази суд визнав належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета розгляду, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України підлягає задоволенню.

З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.5 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п.1,2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

У відповідності до п.7-9 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Згідно п.44 вказаного Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт постійного проживання ОСОБА_3 на території України станом на 24 серпня 1991 року підтверджується наданими заявницею доказами та встановленими судом обставинами.

Під постійним проживанням на території України станом до 24 серпня 1991 року мається на увазі те, що особа включно до цієї дати постійно проживала на території України, зокрема, у даній ситуації вказана обставина підтверджується тим, що мати заявниці з 1986 року проживала у м. Дніпро, у 1988 уклала там шлюб, з 1989 року там розпочато її трудовий стаж та в подальшому вона отримала громадянство України.

Крім того, в самій заяві ОСОБА_1 не ставиться питання про набуття нею громадянства України за територіальним походженням, це лише є підставою для звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання її матері на території України.

Апеляційним судом встановлено, що метою звернення ОСОБА_1 до суду є отримання громадянства України.

Отримання ОСОБА_1 громадянства України можливо на підставі ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Судом першої інстанції встановлено, що року ОСОБА_3 , дівоче прізвище « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м. Наволоки, Кінешемського району, Іванівської області з 1986 року по наступний час мешкає на території України в м. Дніпрі. Відповідно вона мешкала як «до» 24.08.1991 року так і «на» 24.08.1991 року.

Враховуючи, що позовна вимога заявлена про встановлення фату станом «на» 24.08.1991 року, а звернення до суду потрібно лише для отримання громадянства України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що приведення рішення до вимог ст. 8 Закону України «Про громадянство України», тобто встановлення факту «до» 24.08.1991 року, не буде виходом за межі заявлених вимог.

Згідно з усталеною практикоюЄвропейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2023 року змінити.

Резолютивну частину рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2023 року викласти у наступній редакції:

Встановити факт постійного проживання на території України станом до 24 серпня 1991 року ОСОБА_3 , дівоче прізвище « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Наволоки, Кінешемського району, Іванівської області.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено 14.11.2023 року.

Судді: