ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1744/21
Провадження №2/477/208/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 року> Жовтневий районни суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем Боровиком С.С.,

розглянувши в м. Миколаєві без участі сторін в загальному порядку цивільну справу за позовом акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2021 року акціонерне товариство Державний ощадний банк України (далі - Банк) звернулося до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування вимог вказало, що 20 червня 2018 року ОСОБА_3 підписав із Банком договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (пдатіжної карти), невід`ємною складовою частиною якої є заява зі встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), у відповідності з чим ініціював отримання кредиту в сумі 15000 грн строком до 60 місяців з можливістю його продовження на такий же строк, а термін дії платіжної картки травень 2023 року.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши йому можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

В той же час станом на 29 вересня 2020 року за ним утворилася заборгованість в сумі 19208 грн 12 коп, з яких:

- заборгованість за основним боргом 13923 грн 73 коп;

- проценти за користування кредитом 3618 грн 87 коп;

- комісія 209 грн 30 коп;

- пеня за несвоєчасне погашення кредиту 540 грн 56 коп;

- пеня за несвоєчасне погашення процентів 312 грн 44 коп;

- 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу 424 грн 71 коп;

- 3% річних за несвоєчасне погашення процентів 125 грн 72 коп;

- інфляційні втрати за несвоєчасне погашення боргу 29 грн 51 ко;

- інфляційні втрати за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом -17 грн 28 коп.

В той же час, ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер, а спадкоємцями після його смерті є відповідачі: дружина ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_2 , які згідно даних Шевченківської сільської ради Вітовського (тепер - Миколаївського) району Миколаївської області на час його смерті проживали з ним. Про це Банку стало відомо 07 грудня 2020 року під час засідання в Жовтневому районному суді Миколаївської області при первісному зверненні до суду із позовом до ОСОБА_3 в 2020 році.

Оскільки відповідачі прийняли спадщину після смерті первісного боржника, то відповідно до положень ст.ст. 1281, 1282 ЦК України вони мають повернути борги спадкодавця, зокрема й за зазначеним вище кредитним договором, тому просили стягнути із кожного спадкодавця борг в сумі 14319 грн, з яких 13929 грн 73 коп основний борг по кредиту, проценти за користування кредитом 180 грн 91 коп, комісія 209 грн 30 коп, в межах вартості одержаного у спадок майна та у розмірі, що відповідає їх частці у спадщині.

Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року провадження в справі було відкрито в спрощеному порядку, але ухвалою суду від того ж дня провадження переведено в загальне.

Відповідачка ОСОБА_4 подала 01 жовтня 2021 року відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову. Вказала, що ні вона, ні її мати (дружина померлого спадкодавця), не зверталися до нотаріальних органів із заявами про прийняття спадщини, і ніякої спадщини вони не отримували. Крім того зазначила, що Банк не виконав вимоги закону і не ознайомив її батька із суттєвими умовами договору кредиту, тому він є недійсним.

Відповідачка ОСОБА_5 відзиву не подала.

Ухвалою суду від 17 листопада 2021 року підготовче провадження було завершено і справа призначена до розгляду по суті заявлених вимог на 07 лютого 2022 року.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Відповідачі в судовому позов не визнали вказуючи, що спадщину після смерті ОСОБА_3 вони не прийняли.

В той же час в засіданні було оголошено перерву до 28 лютого 2022 року для отримання копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 .

Однак 24 лютого 2022 року розпочалася повномасштабна збройна агресія Російської федерації відносно України та вторгнення її збройних формувань на території Херсонської, Харківської, Сумської, Чернігівської, а також і Миколаївської та інших областей. В зв`язку з цим заплановане засідання не відбулося через непередбачувані обставини.

Подальший розгляд в 2022 році також був утруднений, оскільки в межах території Миколаївської області відбувалися бойові дії, зокрема й в населеному пункті, де проживали відповідачі. Розгляд справи став можливим з березня 2023 року: після повного звільнення від російських загарбників Миколаївської області та правобережної частини Херсонської області (від р. Дніпро) в листопаді 2022 року, а також після початку часткового функціювання відділень Укрпошти в межах Миколаївської області.

В судові засідання на 14 лютого та 20 квітня 2023 року сторони не з`явилися, про час та місце їх проведення повідомлялися належним чином.

Представниця позивача подала заяву про можливість розгляду справи без її участі, а позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі до судового не з`явилися, направлені на їх адресу повідомлення про розгляд справи повернулося із відміткою пошти, що вони відсутні за адресою проживання.

При цьому, частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Виходячи із цих норм закону суд вважає, що відповідачі були повідомлені про час та місце судового засідання, і хоча вони й змінили своє місце проживання, що було пов`язано із бойовими діями на в населеному пункті їх проживання, проте повинні були повідомити про це суд, і судом були надані значні часові межі для такої можливості.

Таким чином суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову виходячи з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2018 року ОСОБА_6 підписав із Банком договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної карти), невід`ємною складовою частиною якої є заява зі встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), у відповідності з чим ініціював отримання кредиту в сумі 15000 грн строком до 60 місяців з можливістю його продовження на такий же строк з терміном дії платіжної картки по травень 2023 року.

Згідно з укладеним таким чином договором відповідач отримав кредит та кредитну картку, на час оформлення якої за користування кредитом повинен був сплачувати відсотки на залишок заборгованості та повертати кошти щомісячними платежами.

Із роздруківки руху коштів по картковому рахунку ОСОБА_3 вбачається, що він активно користувався коштами, тому слід зробити висновок, що він визнав всі умови договору кредиту.

В той же час, ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер.

Відповідно до позовних вимог зобов`язання за кредитним договором він належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 22 червня 2018 року заборгованість перед позивачем за кредитним договором становить 19208 грн 12 коп, з яких:

- заборгованість за основним боргом 13923 грн 73 коп;

- проценти за користування кредитом 3618 грн 87 коп;

- комісія 209 грн 30 коп;

- пеня за несвоєчасне погашення кредиту 540 грн 56 коп;

- пеня за несвоєчасне погашення процентів 312 грн 44 коп;

- 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу 424 грн 71 коп;

- 3% річних за несвоєчасне погашення процентів 125 грн 72 коп;

- інфляційні втрати за несвоєчасне погашення боргу 29 грн 51 коп;

- інфляційні втрати за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом -17 грн 28 коп.

Але Банк просить стягнути із кожного лише борг в сумі 14319 грн, з яких 13929 грн 73 коп основний борг по кредиту, 180 грн 91 коп проценти за користування кредитом, а 209 грн 30 коп. комісія, в межах вартості одержаного у спадок майна та у розмірі, що відповідає їх частці у спадщині.

Статтею 608 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином умови кредитного договору, його виконання припиняється зі смертю боржник, тому на такі дії як користування кредитною картою після смерті боржника не розповсюджується дія кредитного договору та зазначених положень закону щодо кредитування.

Із розрахунку заборгованості, наданого Банком, вбачається, що на час своєї смерті боржник ОСОБА_3 мав заборгованість тільки із тіла кредиту в сумі 6859 грн 73 коп. Тому після його смерті його спадкоємці мають обов`язок задовольнити вимоги кредитора тільки в межах цієї суми.

Інша заборгованість виникла вже після його смерті, тому в межах заявлених позовних вимог задоволенню не підлягає.

Навіть той факт, що відповідачка ОСОБА_2 підтвердила в судовому засіданні, що після смерті батька скористалася його кредитною карткою і зняла кошти через банкомат в сумі близько 7000 грн, не дає Банку в межах заявленого позову вимагати від спадкоємців ОСОБА_3 їх стягнення, оскільки такі її дії не охоплюються обґрунтуванням позову та умовами кредитного договору, а суд в межах принципів змагальності та диспозитивності, передбачених ст.ст. 12 та 13 ЦКП України, діє та вирішує справу в межах заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Цивільний кодекс України вирізняє п`ять черг спадкування за законом, які виписані у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Положення ст.ст. 1268 - 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття на протязі шести місяців із часу відкриття спадщини (час смерті спадкодавця) або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до отриманої на запит інформації від Вітовської (Миколаївської) державної нотаріальної контори Миколаївської області (вх. від 19 жовтня 2021 року) спадкова справа після його смерті не заводилася.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статтях 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

За змістом ст. 1218, ч. 3 ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор вправі заявити вимоги до спадкоємців.

Так, згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Тому пред`явлення вимог про солідарне стягнення боргу ОСОБА_3 до двох його спадкоємців є помилковим, так як кожен може задовольнити вимоги тільки в межах своєї частки в спадкуванні, тобто в даному випадку кожен по 1/2 частині від суми боргу.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-33цс15 від 8 квітня 2015 року.

При цьому обов`язковою умовою пред`явлення позову до спадкоємця є письмова вимога кредитора до спадкоємця про виконання обов`язку спадкодавця і лише в разі відмови, банк має право на задоволення вимог про стягнення заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

При цьому, згідно ч. 3 цієї ж статті якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям видані не були, а про смерть ОСОБА_3 представниця Банку дізналася 01 лютого 23 березня 2021 року під час розгляду справи № 477/1963/20 за позовом Банку до ОСОБА_3 , детально з матеріалами провадження вона ознайомилася 23 березня 2023 року, а 12 червня 2023 року у Вітовській державній нотаріальній конторі Миколаївської області зареєстрована спадкова справа після його смерті на підставі звернення (претензії) Банку.

Тому строк на пред`явлення вимог до спадкоємців у Банка не пройшов.

В той же час, за змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст.1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, у неї не виникає обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В той же час суду не було представлено даних про наявність спадкового майна та його вартості, а оскільки за положеннями ст. 1281 та ст. 1282 ЦК України спадкоємець зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора в межах вартості такого спадкового майна, тому у суда немає підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідачів не стягуються.

За викладеного, керуючись ст.ст. 141, 258-260 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 14319 грн 94 коп із кожного відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду області шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Р.В. Козаченко