Справа№592/9617/20
Провадження №2/592/32/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

позивачки: ОСОБА_1 ,

представника позивачки: адвоката Вакули В. М. ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представниці відповідача: адвоката Корнієнко О. Д. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Скоробогатько Наталія Борисівна, про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

20.08.2020 року представник ОСОБА_1 адвокат Вакула Вадим Миколайович звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, із змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 є рідною бабусею ОСОБА_2 , людиною похилого віку та проживає самотньо в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 є пенсіонеркою за віком та отримує єдиний дохід у виді державної пенсії. Маючи на меті полегшення матеріального становища вона запропонувала донці ОСОБА_4 та онуку доглядати за нею, забезпечувати матеріально, дбати про лікування та інше в обмін на квартиру. На дану пропозицію погодився онук, відповідач по справі. Але, відповідно до договору дарування квартири, укладеного 04.10.2019 року, двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була подарована ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Тобто, між позивачкою та відповідачем не було укладено договору довічного утримання, а було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого до відповідача перейшло право власності на квартиру, але не виникло обов`язків із забезпеченню всім необхідним позивачку. Підписуючи договір дарування, позивачка не бачила юридичної різниці між договором дарування та договором довічного утримання тому, що, по перше, не має юридичної освіти та юридичної обізнаності природи правочинів, а, по друге, онук пообіцяв їй опіку та матеріальну підтримку після укладення договору дарування. Але в житті позивачки після підписання договору дарування ані матеріально, ані в плані опіки зі сторони онука нічого не змінилося. Після спливу декількох місяців після підписання договору, вона звернулася до відповідача за фінансовою та фізичною допомогою, але отримала відмову. Коли вона повідомила йому про те, що він зобов`язаний їй допомагати за договором, він відповів, що договір дарування є договором без будь-яких обов`язків з його сторони. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Проконсультувавшись з юристами, позивачка нарешті зрозуміла в чому різниця між договором дарування та договором довічного утримання та запропонувала відповідачу в добровільному порядку розірвати договір дарування. Відповідач на протязі півроку неодноразово обіцяв з`явитися до нотаріуса, але постійно придумував підстави відмови. Враховуючи те, що при підписанні договору дарування, позивачка помилилася щодо обставин, природи правочину, прав та обов`язків сторін, договір дарування є недійсним. Також він не є договором дарування тому, що встановлює обов`язки для обдарованого. В зв`язку з тим, що відповідач не бажає розірвати договір дарування в добровільному порядку, позивачка вимушена звернутися до суду. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у зв`язку з розглядом справи: судовий збір 840,80 грн. ; витрати на професійну правничу допомогу орієнтовно 5000 грн. (точна сума буде після підписання акту виконаних робіт) , всього орієнтовно 5840,80 грн. . На теперішній час позивачкою не подано іншого позову (позовів) до вказаного відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 175-177 ЦПК України; ст. ст. 229, 717 України, він просив: 1. Постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04.10.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 2. Викликати для допиту в судовому засіданні свідків, явку яких забезпечить позивачка: - ОСОБА_5 , АДРЕСА_2 ; - ОСОБА_6 , Сумська обл. , Недригайлівський р-н, с. Вільшана; - ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 (вхідний № 33121/20 від 20.08.2020 року) (а. с. 2, 3) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.09.2020 року у справі № 592/9617/20, провадження № 2/592/2835/20 було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання договору недійсним. Було ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Було ухвалено призначити по справі підготовче судове засідання на 27.10.2020 року на 10 годину 00 хвилин за адресою: м. Суми, вул. Першотравнева, буд. 12, зал судових засідань № 11, про що повідомити учасників справи. Копію ухвали про відкриття провадження у справі було постановлено надіслати учасникам справи разом з копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів - відповідачу. Було ухвалено роз`яснити відповідачу право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) , що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Було ухвалено роз`яснити учасникам справи, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: ненадання копії відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України: http://kv.su.court.gov.ua/sud1806/gromadyanam/csz/ . Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею. Ухвала може бути оскаржена у частині відкриття провадження з порушенням правил підсудності до Сумського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання. Ухвала набрала законної сили 04.09.2020 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91360772) (а. с. 19) .

28.09.2020 року відповідач ОСОБА_2 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про про повернення позовної заяви про визнання договору недійсним у справі № 592/9617/20, із змісту якої вбачається, що ухвалу про відкриття провадження у справі № 592/9617/20 від 04.09.2020 року він отримав 14.09.2020 року. Він - ОСОБА_2 отримав позовну заяву про визнання договору недійсним щодо визнання договору дарування від 04.10.2019 року недійсним (вчинений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Наталією Борисівною) двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , підписану представником позивачки ОСОБА_1 адвокатом Вакулою Вадимом Миколайовичем, який не мав повноважень підписувати вищезазначену позовну заяву, виходячи з інформації, що зазначена в наданому ордері. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, повинна бути повернута без розгляду. Керуючись п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України та на підставі вищевикладеного, він просив повернути позовну заяву ОСОБА_1 щодо визнання договору дарування недійсним двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , підписану її представником адвокатом Вакулою Вадимом Миколайовичем без розгляду, бо представником позивачки адвокатом Вакулою Вадимом Миколайовичем не надано відповідного документу про право на підписання позову, в ордері зазначено тільки право на участь його, як представника, тільки в судових засіданнях: суді першої інстанції, апеляційній інстанції та Касаційному Суді (вхідний № 38388 від 28.09.2020 року) (а. с. 33) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.02.2021 року у справі № 592/9617/20, провадження № 2/592/83/21 було закрито підготовче провадження та було призначено справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним до судового розгляду по суті на 31.03.2021 року на 09 годину 30 хвилин. У задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про повернення позовної заяви на підставі п. 4 ч. 1 ст. 185 ЦПК України було відмовлено. В судове засідання було ухвалено викликати сторони, представників сторін. Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Ухвала набрала законної сили 15.02.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94885562, https://reyestr.court.gov.ua/Review/94920557) (а. с. 54, 55) .

26.02.2021 року відповідач ОСОБА_2 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву про визнання договору недійсним у справі № 592/9617/20, із змісту якого вбачається, що він - ОСОБА_2 отримав позовну заяву про визнання договору недійсним щодо визнання договору дарування ОСОБА_1 недійсним від 04.10.2019 року (вчинений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Наталією Борисівною) двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . З позовними вимогами погодитись не можна з огляду на наступне. По-перше, позовна заява ОСОБА_1 не підписана нею, а підписана представником Вакулою В. М. , який не мав на те повноважень. Підтвердження цього є те, що до позову додано ордер, в якому відсутні повноваження представника на підписання заяви. Крім того, додатки не належним чином оформлені. В судовій же справі знаходиться ордер зовсім іншого змісту (на участь в судових засіданнях усіх трьох інстанцій) . По даній невідповідності Ковпаківському районному суду м. Суми повідомлялося його заявою. Належного реагування не отримано. По-друге, договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 був вчинений нею добровільно без будь-якого примусу. Їй додатково було роз`яснено різницю між договорами дарування, купівлі-продажу, спадкового та довічного утримання, безпосередньо в нотаріуса самим нотаріусом. Позивачка сама це стверджує. Зазначене вона підтвердила в самому договорі дарування своїм підписом. Про те, що договір дарування був вчинений добровільно, без примусу, що підтверджено складеним договором купівлі-продажу нотаріусом. Також це можуть підтвердити свідки: - ОСОБА_8 , АДРЕСА_5 ; - ОСОБА_9 , АДРЕСА_6 ; - ОСОБА_10 , АДРЕСА_3 , які володіють підтверджуючою інформацією щодо намірів укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , утримання квартири та відносин між колишніми членами сім`ї та позивачкою та відповідачем. По-третє, ініціатором дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , йому - ОСОБА_2 була його бабуся ОСОБА_1 - позивачка по справі. Вона тільки просила дозволу жити у відчуженій квартирі, а свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 вона здає в оренду та планує здавати її в майбутньому, для отримання доходу. Хоча в позові зазначено зовсім інше. Крім того, позивачка після поверненні з Італії купила його матері, своїй доньці - ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 22.09.2020 року, але їй чомусь ця квартира не подобається і вона вимагає, щоб він помінявся з нею квартирами. Він відмовився, в результаті чого з`явився зазначений позов під тиском ОСОБА_4 . Додатки, копії яких додані до матеріалів справи, знаходяться у нього - ОСОБА_2 . Керуючись ст. 178, п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України та на підставі вищевикладеного, він просив: 1. В задоволенні позову ОСОБА_1 щодо визнання договору дарування йому - ОСОБА_2 двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 недійсним відмовити за необґрунтованістю. 2. В судове засідання викликати наступних свідків: - ОСОБА_8 , АДРЕСА_5 ; - ОСОБА_9 , АДРЕСА_6 ; - ОСОБА_10 , АДРЕСА_3 . Явку в суд свідків він забезпечить особисто. 3. Визнати явку позивачки ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою. 4. В судове засідання також викликати приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Н. Б. , робоча адреса: м Суми, пр-т Курський, буд.133 (вхідний № 7436 від 26.02.2021 року) (а. с. 61, 62) .

04.06.2021 року відповідач ОСОБА_2 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа № 592/9617/20 за позовом ОСОБА_1 до нього про визнання договору дарування квартири недійсним. Ознайомившись з заявленими позовними вимогами, він прийшов до наступного. Як вбачається з позовної заяви, підставою для звернення до суду явилась та обставина, що, даруючи йому в 2019 році квартиру АДРЕСА_1 , позивачка, яка є його бабусею, помилялася щодо природи обставин вказаного договору, прав та обов`язків сторін, а договір не є договором дарування тому, що повинен встановлювати обов`язки для обдарованого. В той же час такі твердження носять безпідставний характер, спричиняють йому біль та принижують його честь і гідність як людини та онука. ОСОБА_1 являється його бабусею, а матір`ю його матері - ОСОБА_4 . Тривалий час вона працювала за кордоном, а повернувшись в м. Суми, придбала квартиру для його матері - ОСОБА_4 . Його батьки розвелися коли йому було 13 років і він залишився проживати разом з матір`ю та бабусею, але був зареєстрований в квартирі батька. Через деякий час після придбання квартири для матері по АДРЕСА_8 його мати переселилася з його молодшим братом до неї, а він залишився проживати з бабусею, позивачкою по справі. Його мати практично ніякої участі матеріально в його житті не брала, бабуся любила та завжди підтримувала його. Відносини у них були теплі. З 01.09.2016 року до 26.06.2020 року він навчався в Сумському медичному коледжі І рівня акредитації з денною формою навчання на комерційній основі за спеціальністю "сестринська справа" . Зазначена обставина підтверджується довідкою, копія якої додається, оригінал знаходиться у нього. Кошти за навчання сплачував його батько, оскільки ніякої матеріальної допомоги його мати йому не надавала. 26.06.2020 року він отримав диплом молодшого спеціаліста, копія якого мається в матеріалах справи, оригінал знаходиться у нього. Оскільки власного житла у нього не було, відтак його бабуся запропонувала йому подарувати спірну квартиру для того, щоб забезпечити його житлом. Він погодився. При цьому 26.10.2019 року позивачка придбала його матері, а своїй доньці, двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 49 м ? . Зазначена обставина підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав, копія якої мається в матеріалах справи, оригінал знаходиться у нього. Крім того, він мав незадовільний стан здоров`я, в зв`язку з чим 21.11.2017 року його було визнано непридатним для військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час, про що було достовірно відомо і позивачці. Копія тимчасового посвідчення додається, оригінал знаходиться у нього. В п. 6 договору дарування квартири зазначено про те, що укладання договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину, спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. В п. 7 вказаного договору дарування зазначено про те, що в тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються дарування квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладання цього договору та не відображені в його тексті, після підписання договору не будуть мати правового значення. В п. 9 вказаного договору дарування зазначено про те, що договір відповідає їхнім дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки. Також не відповідає дійсності та обставина, що він мав матеріально утримувати позивачку та опікуватися над нею. По-перше, він сам перебував на утриманні батька. Матеріальну допомогу його надавала і сама бабуся. По-друге, він був студентом, що забирало багато часу та сил. Крім того, він мав серйозне захворювання, в зв`язку з чим і був визнаний непридатним для військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час. І ці обставини достовірно були відомі позивачці. В п. 10 спірного договору зазначено про те, що обдарований свідчить, що приймає подарунок та прийняттям дарунку вважається одержання примірника договору після його нотаріального посвідчення. В п. 11 спірного договору зазначено про те, що дарувальнику - ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено різницю між договором дарування, купівлі-продажу, спадковим договором та довічного утримання, що договір дарування за своєю природою є безоплатним, а тому вона не має права вимагати від обдарованого - ОСОБА_2 вчинення на її користь будь-яких дій майнового чи немайнового характеру. Своїм підписом під даним договором вона підтверджує той факт, що бажає саме подарувати квартиру обдарованому - ОСОБА_2 . А, отже, доводи ОСОБА_1 про те, що вона помилялась стосовно умов договору та бажала укласти інший договір, а саме договір довічного утримання є без підставними та надуманими. Позивачка не зверталася до правоохоронних органів з приводу втрати житла, хоч його ж право власності було зареєстроване в установленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після прочитання договору дарування позивачка його підписала, зазначивши своє повне прізвище, ім`я та по батькові. З моменту укладання вказаного договору вона жодного разу не зверталася до нотаріуса зі скаргами чи за роз`ясненнями щодо вказаного договору. Жодних претензій вона не виказувала з приводу оспорюваного договору і до нього, оскільки якби між ними були якісь домовленості та він їх би не виконував, тоді це було б логічним. Позивачка має освіту, яка є достатньою для того, щоб самостійно прочитати договір, а в разі якщо б їй було щось незрозумілим, то отримати роз`яснення у нотаріуса, або в разі якихось сумнівів взагалі відмовитися від його підписання та укладання. Крім того, нотаріус не стала б посвідчувати договір дарування, якщо б позивачка його не читала, а читала вона його особисто до підписання. Нотаріусом під час укладання оспорюваного договору дарування було роз`яснено права і обов`язки сторін і позивачка розуміла значення своїх дій, про що зазначено в п. 11 договору дарування. Питання щодо укладання договору довічного утримання навіть ними не вирішувалось та не обговорювалось. Подароване йому нерухоме майно було прийнято нею, а право власності на нього було зареєстроване в установленому законом порядку. Крім того, подарована йому квартира не є єдиним житлом позивачки. На праві власності їй належить однокімнатна квартира АДРЕСА_7 , яку вона здала квартирантам, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав, яка додається. Відповідно до ст. 203 ЦК України однією з вимог чинності правочину є вимога відносно волевиявлення учасників правочину, яке має бути вільним і відповідати їх внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України) . Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України) . А, отже, враховуючи зазначене, посилання позивачки на те, що спірний договір дарування укладено всупереч її волі, оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування квартири має ознаки недійсності, є необґрунтованими. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України суттєве значення має волевиявлення особи; наявність в позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладання договору дарування. Ст. 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у ст. 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд. Принцип "пропорційності" тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип "пропорційності" , натомість принцип "пропорційності" є умовою реалізації принципу верховенства права та водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 229 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, він просив: 1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до нього про визнання недійсним договору дарування квартири, посвідченого 04.10. 2019 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Н. Б. , відмовити. 2. Стягнути з позивачки судові витрати. Список свідків для виклику буде надано додатково (вхідний № 21348 від 04.06.2021 року) (а. с. 84-88) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.09.2021 року у справі № 592/9617/20, провадження № 2/592/83/21 клопотання відповідача ОСОБА_2 про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Наталію Борисівну було задоволено. Було ухвалено залучити третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Наталію Борисівну, до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним. Ухвала оскарженню не підлягає. Ухвала набрала законної сили 24.09.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99885242) (а. с. 103) .

02.12.2021 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Наталія Борисівна надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, в якому вона просила розглядати справу, яка призначена на 02.12.2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним без її участі. З позовом вона ознайомлена, вважає його необґрунтованим, виходячи з наступного. Вона ставить суд до відома про те, що у вересні 2019 року за консультацією до неї неодноразово приходила громадянка України ОСОБА_1 , 1949 року народження. На консультації ними обговорювалось питання дарування її онуку - ОСОБА_2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_10 . В ході консультації з ОСОБА_1 , як і кожного разу коли до нього приходить людина похилого віку з наміром подарувати належне їй нерухоме майно, вона все докладно роз`яснила їй про те, що при даруванні дарувальник права власності на відчужуване майно позбавляється відразу після укладання договору. Якщо дарувальник там зареєстрований він може там тільки залишатися бути зареєстрованим та проживати в цьому нерухомому майні не будучи вже власником. Так було і у випадку з ОСОБА_1 , яка пояснила що вона є зареєстрованою в даній квартирі, але має ще іншу квартиру, в якій в разі необхідності може проживати. Вона роз`яснила ОСОБА_1 різницю між договорами дарування, спадковим договором, договором довічного утримання. Після цього ОСОБА_1 повідомила про те, що вона розуміє різницю, на яку нотаріус неодноразово звертала увагу між цими договорами, і пояснила що хоче укласти саме договір дарування. При цьому вона пояснила про те, що ОСОБА_2 є її внуком та є студентом і що вона хоче його забезпечити житлом для того, щоб ніхто потім з ним його не ділив, що він сам від неї потребує матеріальної допомоги, яку вона йому і надає. Також вона зазначила про те, що для того, щоб встановити дійсні наміри та волевиявлення ОСОБА_1 , вона спілкувалася з нею без присутності ОСОБА_2 . Це було здійснено для того, щоб з`ясувати чи немає на неї тиску та впливу інших осіб. Крім того, ОСОБА_1 пояснила їй про те, що сама займалася збиранням відповідних документів, необхідних для укладання договору дарування, сама обрала нотаріуса, до якого бажала звернутися. Звернення ОСОБА_1 до неї були неодноразові, в ході яких, кожного разу вона підтверджувала свій намір саме подарувати осапорювану квартиру. Вона неодноразово роз`яснювала ОСОБА_1 про те, що договір дарування за своєю правовою природою є безоплатним, а тому вимагати від обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового чи немайнового характеру вона не має права. ОСОБА_1 кожного разу пояснювала, що вона має намір саме подарувати онукові квартиру. Договір дарування ОСОБА_1 було прочитано особисто та підтверджено відповідність всіх пунктів договору її бажанню та волевиявленню. Обдаровуваний ОСОБА_2 був у неї лише одного разу, а саме: при підписанні договору дарування. Всі документи, необхідні для посвідчення договору, були надані ОСОБА_1 особисто. До того ж, в п. 14 вищевказаного договору зазначено: "Даний договір вчиняється з правом збереження права користування та довічного безоплатного проживання в даній квартирі дарувальника - ОСОБА_1 " , проти чого сторони договору не заперечували. Відповідно до ч. ч. 7, 10 ст. 44 Закону України "Про нотаріат" нею були встановлені дійсні наміри кожного з учасників правочину під час укладення договору, до того ж встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину було здійснено нею за відсутності іншої сторони, з метою виключення можливості стороннього впливу на волевиявлення дарувальника, яке відбувалося під час консультацій, коли дарувальниця приходила до неї одна (вхідний № 44067 від 02.12.2021 року, вхідний № 1612 від 18.05.2023 року) (а. с. 119, 163) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.05.2023 року у справі № 592/9617/20, провадження № 2/592/32/22 було поновлено судовий розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним. В судове засідання було ухвалено викликати сторони, представників сторін. Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Ухвала набрала законної сили 16.05.2023 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/110876373, https://reyestr.court.gov.ua/Review/111018125) (а. с. 161, 162) .

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Вакула Вадим Миколайович надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Вони просили постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04.10.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представниця адвокат Корнієнко Олександра Дмитрівна надали пояснення, аналогічні викладеним у відзивах на позовну заяву. Вони категорично заперечували проти задоволення позову.

Ознайомившись з позовною заявою, відзивами на позовну заяву, вислухавши пояснення та думки позивачки та її представника, пояснення та думки відповідач та його представниці, дослідивши та перевіривши документи та копії документів, доданих до позовної заяви, до відзивів на позовну заяву, які містяться в матеріалах судового провадження, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Дана стаття встановлює головні засади здійснення цивільних прав, під якими мається на увазі можлива поведінка уповноваженої особи, якій відповідає міра належної поведінки зобов`язаної особи. Суб`єктивне цивільне право слід відрізняти від правоздатності. Основні відмінності між цими категоріями полягають у тому, що правоздатність є загальною, абстрактною можливістю мати права і обов`язки. Суб`єктивне право конкретне й означає наявність конкретних правомочностей стосовно цілком певних благ; правоздатність невідчужувана, а суб`єктивне право може бути передане іншій особі; правоздатність є органічною властивістю суб`єкта цивільних правовідносин, а суб`єктивне право виникає, змінюється або припиняється за наявності певних обставин (юридичних фактів) . Традиційно суб`єктивне цивільне право характеризується через так звану "тріаду" можливостей. Згідно з цією характеристикою наявність цивільного права означає для уповноважено особи: 1) можливість поводитися певним чином; 2) можливість вимагати певної поведінки від інших осіб; 3) можливість отримати захист порушеного права за допомогою суду, державних органів тощо. Наприклад, власник має змогу здійснювати своє право власності, не вдаючись до допомоги інших осіб. Він також має право вимагати, щоб інші особи не перешкоджали йому в здійсненні повноважень володіння, користування, розпорядження його майном. Нарешті, у випадку порушення його права власності (наприклад, позбавлення можливості користуватися річчю, спроба привласнення його майна тощо) він може звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування річчю, про повернення її з чужого незаконного володіння тощо. Принциповим положенням даної статті є те, що особа здійснює своє цивільне право вільно, на власний розсуд. Це означає, що особа може на власний розсуд як здійснювати суб`єктивне право, так і використовувати його частково або не використовувати взагалі. Під здійсненням цивільного права потрібно розуміти реалізацію тих можливостей, які передбачені змістом суб`єктивного цивільного права. Здійснення суб`єктивного цивільного права може відбуватися шляхом вчинення як фізичних, так і юридичних дій. Наприклад, власник користується майном (фактична дія) , що належить йому, або продає його (юридична і фактична дія) . Гарантією права особи на вільне здійснення нею цивільного права є положення ч. 2 цієї статті, згідно з яким нездійснення особою свого цивільного права не є підставою для припинення цього права, крім випадків, установлених законом. Отже, хоча особа може ставитися до цивільного права так, ніби воно їй не потрібне, це не означає, що котрийсь із державних органів може вирішувати питання про недоцільність володіння особи цим правом. Винятки складають випадки, прямо передбачені законом. Наприклад, ст. 352 ЦК України передбачає викуп пам`ятки історії та культури, якщо в результаті дій або бездіяльності власника пам`ятки історії та культури загрожує пошкодження або знищення. Слід звернути увагу на те, що в ч. 2 даної статті вживається термін "закон" , а не "акти законодавства" . Це дає підстави зробити висновок про те, що підстави припинення суб`єктивного цивільного права можуть бути встановлені лише в законах, але не у підзаконних нормативних актах. Спеціальні правила передбачені щодо використання майнових прав. Особа може не лише пасивно ставитися до свого майнового права, не використовуючи його, але й активно довести "непотрібність" для неї такого права, виражено відмовившись від нього. Втім, тут існують обмеження, пов`язані з необхідністю документального оформленні права на окремі види об`єктів. Внаслідок цього відмова від права власності на транспортні засоби, тварини, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Якщо ж такого порядку не буде дотримано, то особа продовжує вважатися суб`єктом права власності. Вона зберігає суб`єктивні права так само, як і пов`язані з цими правами обов`язки (наприклад, обов`язок сплати податку на транспортні засоби, тощо) . Відмова від права може бути "безадресною" , якщо особа має за мету саме позбавитися свого права. Разом з тим, допускається не лише відмова від майнового права, а й передача його іншій особі за відплатним чи безвідплатним договором (окрім випадків, встановлених законом) . Зовнішньо така передача теж може нагадувати відмову від права (наприклад, при даруванні) . Однак різниця полягає в тому, що при відмові від права немає наступництва, і право як таке припиняє своє існування. При передачі майнового права воно зберігається як таке, і лише змінюється суб`єкт, що має це право. Відбувається перехід прав (і обов`язків) від однієї особи до іншої (правонаступника) . Важливою гарантією здійснення права на свій розсуд є презумпція добросовісності та розумності його здійснення, яка діє аж до того часу, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Тобто, щодо кожної особи, яка володіє цивільним правом, припускається, що вона сама здатна визначити сутність права, доцільність та характер його здійснення. При цьому "добросовісність" має трактуватися як категорія моральна, що відображає врахування особою інтересів інших учасників цивільних відносин, публічного інтересу тощо, а "розумність" - як категорія інтелектуальна, що припускає адекватність оцінки особою цінності певного цивільного права, доцільності своїх дій, наслідки здійснення або нездійснення цивільного права.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) , не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, та неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Умовами чинності правочинів є дотримання вимог: 1) щодо змісту правочину. Зміст правочину не повинен суперечити цивільному законодавству та моральним принципам суспільства, тобто фізичні та юридичні особи, повинні враховувати вимоги щодо здійснення цивільних прав, встановлених у ЦК України та інших актах цивільного законодавства; 2) щодо цивільної дієздатності суб`єктів правочину. Правочини можуть укладати лише особи, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності. Порушення цієї вимоги тягне визнання правочину недійсним; 3) щодо відповідності волевиявлення внутрішній волі суб`єкта (суб`єктів) правочину. Наявність правочину свідчить про єдність внутрішньої волі і волевиявлення суб`єкта (суб`єктів) правочину. Тому у випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню (мало місце насильство, особа знаходилася під впливом погрози, обману, тощо) , такі правочини визнаються недійсними; 4) щодо форми правочину. При укладенні правочину обов`язкове дотримання передбаченої законом форми (простої або нотаріальної) . Порушення вимог щодо форми правочину тягне за собою закону визнання його недійсним або настання інших наслідків; 5) щодо реальності правочину. Правочин має бути реальним, тобто спрямованим на настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тому правочин, вчинений без наміру створити правові наслідки, є недійсним, як фіктивний, тобто, вчинений лише для виду; 6) щодо дотримання спеціальних умов. Наприклад, правочин, що вчиняється батьками або усиновлювачами, не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, та неповнолітніх та непрацездатних дітей) , то ці вимоги також охоплюються поняттям умов дійсності правочину, а їх порушення тягне визнання останнього недійсним.

У відповідності до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Ст. ст. 229-231 ЦК України об`єднує те, що вони передбачають наслідки правочинів, укладених з так званими "вадами волі" , тобто за умов, що перешкоджають вільному формуванню волі сторони, яка вчинила правочин, а, отже, тягнуть невідповідність волі та волевиявлення. Цими обставинами зумовлені й деякі спільні риси та особливості наслідків визнання таких правочинів недійсними. Ст. 229 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Помилка - це спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Як роз`ясняв Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови "У справах про визнання правочинів недійсними" № 3 від 28.04.1978 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року) (Постанова втратила чинність на підставі Постанови Верховного Суду "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 9 від 06.11.2009 року) під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. Для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Питання, чи є помилка істотною, вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи виходячи з того, наскільки помилка є істотною і взагалі, і для учасника правочину. Слід також враховувати, що на відміну від обману, помилка не є результатом навмисних дій іншого учасника правочину, хоча, як і обман, зумовлює спотворене формування волі учасника правочину. Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка свого досвіду чи можливостей учасниками правочину, дії третіх осіб тощо. Основним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок помилки, є двостороння реституція (ст. 216 ЦК України) . Додаткові негативні майнові наслідки полягають у розподілі збитків, які виникли при укладенні такого правочину, між його учасниками залежно від наявності їхньої вини. Якщо у визнанні правочину недійсним є винною особа, яка помилилася (проявила недбальство) , то вона зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Якщо помилці своєю необережною поведінкою сприяла інша сторона, то остання зобов`язана відшкодувати тій, що помилилася, завдані їй збитки. Обман має місце тоді, коли одна сторона навмисне вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Окрім того, обман має місце тоді, коли сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчує їхнє існування. Отже, для визнання правочину недійсним байдуже, чи здійснюються обманні дії в активній формі (повідомлення неправдивих відомостей) або ж виражаються у бездіяльності (навмисне замовчування обставин, знання яких може перешкодити здійсненню правочину) . Обман має місце і тоді, коли неправильні відомості про обставини, що мають значення для укладення правочину, повідомляються третіми особами з відома або на прохання сторони правочину. Основними наслідками правочину, визнаного недійсним внаслідок обману, є двостороння реституція: сторони поновлюється у попередньому становищі (ст. 216 ЦК України) . Додаткові майнові наслідки для винної сторони передбачені ч. 2 ст. 230 ЦК України, яка встановлює, що сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з учиненням цього правочину (ст. 22, 23 ЦК України) . Правочин, укладений під впливом насильства, є оспорюваним, оскільки воля учасника формувалася невільно. Під насильством мається на увазі психічний або фізичний тиск на особистість контрагента або його близьких з метою спонукання до здійснення правочину (побиття, катування, загроза вчинення таких дій у майбутньому) . При цьому необов`язково, щоб насильство здійснювалося саме іншою стороною правочину. Достатньо, щоб він знав про насильство з боку інших осіб і використав цю обставину у своїх інтересах. Основними наслідками визнання такого правочину недійсним є двостороння реституція (ст. 216 ЦК України) . Додатковими наслідками є те, що винна сторона, яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з учиненням цього правочину (ст. ст. 22, 23 ЦК України) . Такі самі наслідки настають для винної у застосуванні насильства іншої особи, якщо, навіть, результатами насильства скористалася не вона, а контрагент потерпілого від такого правочину.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Правове регулювання договору дарування суттєво відрізняється від регулювання цього договору в ЦК УРСР 1963 року, де даруванню було присвячено лише дві статті (ст. 243 та 244 ЦК УРСР) , договір розглядався як реальний і вважався укладеним в момент передання майна. Дана стаття передбачає, крім реального, також консенсуальний договір дарування, за яким одна сторона (дарувальник) зобов`язується передати іншій стороні (обдарованому) дарунок в майбутньому. Крім речей, об`єктом договору дарування можуть бути майнові права. Таким чином, момент укладання договору дарування може не співпадати з переходом права власності. Тоді він породжує обов`язкове правове відношення, змістом якого є обов`язок дарувальника збагатити обдарованого за рахунок зменшення свого майна. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдаровуваний є рівноправними суб`єктами. Договір дарування направлений на безповоротне припинення права власності у дарувальника та виникнення права власності у обдарованої особи, при цьому обдаровуваний набуває право на майно, якого раніше у нього не було. Дарувальник повинен бути власником майна, що відчужується. Договір дарування є узгодженим волевиявленням обох сторін і являє собою не тільки акт розпорядження майном власником (дарувальником) , але й акт прийняття подарунку обдаровуваним. Для здійснення договору дарування необхідно як воля дарувальника, так і згода обдаровуваного, який має право відмовитися від прийняття дарунку в силу певних причин. При відсутності згоди на прийняття майна, яке не виражено ні в якій формі, такий договір не можна визнати укладеним. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдаровуваному або передачі його у майбутньому, і тому він може належати як до реальних, так і до консенсуальних договорів. Момент укладання правочину не пов`язаний з моментом передачі майна у власність. За таких умов договір дарування з обов`язком передати майно обдаровуваному у майбутньому вважатиметься чинним до його фактичної передачі, а тому має ознаки консенсуальної угоди. Договір дарування є односторонньо зобов`язувальним. З його укладанням у сторін, як правило, не виникають взаємні або односторонні обов`язки. Щодо прав, то їх набуває лише обдаровуваний у виді повноважень власника стосовно прийнятого майна. Належність дарування до односторонніх договорів не позбавляє його ознак двостороннього правочину, для укладання якого необхідне волевиявлення двох сторін (дарувальника і обдаровуваного) . Це означає, що дарування вважається здійсненим (тобто договір укладений) за наявності волевиявлення обдарованої особи, висловленого у будь-якій формі. Як правило, воно виявляється у відповідній поведінці, зумовленій певними подіями або обставинами. Безпосередня згода особи, якій дарується майно, вимагається за тими угодами, які потребують спеціального оформлення. Якщо дарунок не прийнято, договір дарування вважається не укладеним. З укладанням договору дарування фактично припиняється юридичний зв`язок між сторонами. Таким чином, дарування є договором, тобто двостороннім правочином, що заснований на взаємному узгодженні. Воно передбачає згоду обдарованого прийняти пропоноване йому майнове право. Цією ознакою дарування відрізняється від прощення боргу, яке відноситься до односторонніх угод. Характерною ознакою дарування є його безоплатність. Будь-які причини, мотиви дарувальника (глибока вдячність до обдаровуваного або інші особисті почуття) не мають значення. Не виключає безоплатності покладання на обдаровуваного певних обов`язків, пов`язаних з використання речі, та інші умови. Однак при зустрічних обов`язках обдаровуваного у відношенні до дарувальника - передати річ, оказати послугу - договір не визнається даруванням, а буде визначатися нормами, що стосуються договору міни, та інше, в залежності від умов договору. Договір дарування завжди є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій майнового або немайнового характеру. Це характеризує дарування як договір, що не терпить яких-небудь зустрічних домагань і спрямований винятково на надання майнової вигоди лише одній стороні. Тобто у даному випадку законодавець встановлює, що любе зустрічне майнове надання стороною, що набуває майно у власність, свідчить про відсутність дарування. Не суперечить безоплатному характеру договору дарування факт здійснення обдарованим згодом дарунка на користь дарувальника, але за самостійним договором. ЦК України не визнає дарування на випадок смерті. Розпорядження про передачу майна після своєї смерті оформлюється заповітом, від якого дарування відрізняється тим, що майно передається при житті дарувальника, а тому, майно дарувальника зменшується, тоді як заповіт не відображується на майнових правах при житті особи. Крім того, заповіт може бути відмінено у будь-який час, тоді як дарування, як правило, безповоротне. Дарування є договором, а заповіт - односторонім правочином. Договір дарування, укладений з порушенням вимог закону про безоплатність передачі іншій стороні майна у власність, є недійсним.

Відповідно до ст. 719 ЦК України договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір дарування укладається у формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів відповідно до ст. ст. 205-207 ЦК України. Договір дарування може укладатися в усній, простій письмовій і письмовій нотаріальній формі. Згідно з даною статтею форма договору дарування визначається у залежності від виду майна, що є предметом договору дарування. Законодавче врегульовано, що, якщо предметом договору дарування є предмети особистого користування та побутового призначення, то такий договір може бути укладено в усній формі, коли висновок про волю особи робиться на підставі прямо висловленого ним бажання. Так, реальний договір дарування, при якому рухома річ передається обдаровуваному в момент укладання договору, може укладатися усно. Письмова форма договору дарування під страхом недійсності необхідна для договорів, які містять обіцянку дарування. Дана стаття містить в собі положення, відповідно до якого договір дарування передбачає нотаріальну форму незалежно від суб`єктного складу обдарованих осіб (фізичних чи юридичних) . Згідно з даною статтею договір дарування нерухомої речі обов`язково укладається у письмовій формі і посвідчується нотаріусом. Нотаріальна форма є найбільш складною формою укладання договору дарування. У даному випадку договір дарування не тільки вчиняється у вигляді складання спеціального письмового документа, але факт складання документа ще й посвідчується нотаріусом. Оформлюючи даний вид договору, нотаріус пересвідчується в законності його умов, цілях, встановлює істинну волю сторін договору. При укладанні договорів дарування необхідно додержуватися також і спеціальних правил, встановлених для відчуження частки у спільному майні, тощо. Так, при укладанні угод про відчуження спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення, має бути письмова згода другого з подружжя. Тому недодержання цих умов дає підстави вважати такий договір недійсним. ЦК України передбачено, що у письмовій формі укладаються договори дарування майнового права та договори дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому. Тому недодержання письмової форми при укладанні зазначеного договору дає підстави вважати його нікчемним. У випадках, спеціально обумовлених в законі, договір дарування, укладений з порушенням встановленої цивільним законодавством формою, визнається недійсним. Як витікає зі змісту даної статті, законодавцем прямо зазначено, що договори дарування майнового права та договори дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому не повинні укладатися в усній формі, а тільки у письмовій, при цьому нотаріальне посвідчення не є обов`язковим. У письмовій формі укладаються також договори дарування рухомих речей, які мають особливі цінність. Але ця норма не носить імперативного характеру, так як передача такої речі може бути правомірною навіть якщо ця передача було здійснена за усним договором. Це може бути за умови, що судом не буде встановлено, що обдарований заволодів нею незаконно. Тобто у разі виникнення спору з цього приводу, він вирішується у судовому порядку. І саме суд вирішує, законно чи незаконно обдарований набув річ. Досить новим є положення про те, що договір дарування валютних цінностей укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню у випадку, якщо сума валютних цінностей не перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. У даному випадку також застосовуються положення, відповідно до який недодержання законодавче встановленої форми тягне за собою визнання договору дарування валютних цінностей недійсним.

У відповідності до ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Дарувальник, який передав річ підприємству, організації транспорту, зв`язку або іншій особі для вручення її обдаровуваному, має право відмовитися від договору дарування до вручення речі обдаровуваному. Якщо дарунок направлено обдаровуваному без його попередньої згоди, дарунок є прийнятим, якщо обдаровуваний негайно не заявить про відмову від його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

У відповідності до даної статті право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, тобто з того часу, коли обдарований якими-небудь діями підтвердив свою згоду на прийняття дарунка від дарувальника. Іншими словами, як тільки обдарований прийняв дарунок від дарувальника, він стає власником одержаного від дарувальника майна. У даному випадку момент укладання угоди не пов`язаний з моментом передачі майна у власність. За таких умов договір дарування з обов`язком передати майно обдарованому у майбутньому вважатиметься чинним до його фактичної передачі, і саме тому договір дарування має ознаки консенсуального правочину. ЦК України надає дарувальнику можливість одностороннього розірвання договору дарування до передачі йому дарунку. Виходячи зі змісту даної статті можна зробити висновок про те, що дарувальник має право скасувати дарування до вручення обдарованому речі, яка передається в дар. Однією з таких умов, передбачених законодавцем, є випадок, коли дарувальник передає річ, що є предметом договору дарування, організації транспорту, зв`язку або іншій особі для вручення її обдарованому. До того моменту, коли зазначена річ не була ще реально передана обдарованому організацією транспорту, зв`язку або іншою особою, яка повинна була це зробити, дарувальник має право відмовитися від дарування речі іншій стороні за договором дарування. Договір дарування належить до односторонніх договорів, але він має також ознаки двосторонньої угоди, оскільки для укладання даного виду договору необхідне волевиявлення двох сторін (дарувальника та обдарованого) . Іншими словами, договір дарування вважається здійсненим за наявності волевиявлення обдарованої особи, висловленого у будь-якій формі. Дарунок вважається прийнятим обдарованим, якщо він негайно не заявить про відмову від його прийняття у тому випадку, коли дарунок був відправлений дарувальником без попередньої згоди обдарованого. У ЦК України досить повно визначено поняття "прийняття подарунка" - це прийняття обдарованим документів, які посвідчуються право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору дарування, або символів речі (ключів, макетів тощо) . Врегулювання даного питання дозволяє точно та однозначно тлумачити дану статтю, допомагає при виникненні різноманітних питань, пов`язаних із передачею подарунка дарувальником та прийняттям його обдарованому.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що на час укладення договору дарування, а саме: станом на 04.10.2019 року позивачка в дійсності мала намір укласти саме договір дарування, доказів, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, позивачка суду не надала. Вік дарувальниці на момент укладення оспорюваного договору становив більше як 70 років, а відомостей про те, що на час укладання договору дарування позивачка потребувала опіки, судом встановлено не було. Позивачка реально усвідомлювала правову природу правочину та мала намір подарувати квартиру відповідачу, своєму онуку, нотаріусом позивачці було роз`яснено права та наслідки цього правочину, порушень під час укладення договору не було встановлено. Існування неприязних стосунків з обдарованою особою на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальниці під час укладення нею правочину 04.10.2019 року.

При ухваленні даного рішення судом були враховані правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду від 03.05.2022 року у справі № 715/2513/19, провадження № 61-15340св20, яка набрала законної сили 03.05.2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104401452) , в постанові Верховного Суду від 18.01.2023 року у справі № 347/1783/21, провадження № 61-9411св22, яка набрала законної сили 18.01.2023 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108582639) , в постанові Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі № 288/1366/21, провадження № 61-8441св22, яка набрала законної сили 15.03.2023 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109711994) , в постанові Верховного Суду від 02.08.2023 року у справі № 138/246/22, провадження № 61-2338св23, яка набрала законної сили 02.08.2023 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109711994) .

Європейський суд з прав людини вказав про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" ("Seryavin And Others v Ukraine" ) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04, § 58) .

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Скоробогатько Наталія Борисівна, про визнання договору недійсним, слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Скоробогатько Наталія Борисівна, про визнання договору недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Головуючий: І.Г. Бичков