Провадження № 22-ц/811/3029/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Бойко С.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.І.

з участю: прокурора Мельничука Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що неодноразово зверталася до органів прокуратури та дізнання щодо належного розслідування кримінального провадження № 0000329 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, яке в процесі розслідування незаконно закривали, що підтверджується ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2020 року, якою скасовано постанову слідчого про закриття вищезазначеного кримінального провадження. Крім того, слідчими протиправно об`єднано в одне провадження кримінальні провадження №00003276 та № 0000124, які перебували в провадженні різних слідчих органів, а відтак такі не могли бути об`єднаними в одне провадження. Стверджує, що у вищезазначених кримінальних провадженнях не проводилися жодні слідчі дії, а слідчі прокуратури, незважаючи на численні клопотання, не надали їй постанов про визнання її потерпілою. Відтак, у зв`язку з бездіяльністю та свавіллям слідчих, прокуратури та судів, які ухвалювали, на її думку, незаконні рішення, її здоров`ю спричинено значну шкоду, призвело до кардіологічного захворювання. Зазначає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вважає, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом в розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент відшкодування. Звертає увагу, що оскільки за фальсифікацію та підробку документів у вищезазначених кримінальних провадженнях не притягнуто до відповідальності посадових осіб органів прокуратури та дізнання, Держава Україна повинна виплатити їй компенсацію за моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 2 000 000 грн.

З наведених підстав просить:

-відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури в розмірі 2 000 000 грн;

-зобов`язати Державну казначейську службу України списати в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 000 000 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що внаслідок незаконних дій слідчих ДБР та бездіяльності прокуратури щодо невиконання двох рішень Європейського суду з прав людини, ухвалених на її користь, невизнання її потерпілою в кримінальних провадженнях протягом тривалого часу, постійне ігнорування її клопотань, а також незаконного проведення оперативно-розшукових дій щодо неї, значно погіршився стан її здоров`я, оскільки внаслідок постійного стресу та страждань, які спричинені неправомірними діями відповідачів, вона стала інвалідом другої групи кардіологічних захворювань, їй завдано моральну шкоду. Апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції про неможливість встановити причини її захворювання та недоведеність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідачів та її захворюванням, не відповідають дійсності. Звертає увагу, що Держава Україна не виконала рішення національних судів, а також рішення Європейського суду з прав людини «Яворовенко та інші проти України» від 17 липня 2014 року та «Рашитов та інші проти України» від 29 березня 2018 року, якими встановлено бездіяльність та зловживання посадовими особами правоохоронних органів своїми службовими обов`язками та стягнуто на її користь компенсацію за фальсифікацію кримінальних проваджень, яка їй не виплачена, що є порушенням її прав та підставою для відшкодування моральної шкоди. Вважає, що безпідставне закриття кримінального провадження щодо винних осіб спричинило тривалий розгляд кримінального провадження, а ненадання їй відповідних постанов про закриття кримінального провадження порушило її право на оскарження процесуальних рішень. Вказує, що забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язком держави, при цьому держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення на підставі доводів, зазначених в апеляційній скарзі.

Позивачка ОСОБА_1 належним чином повідомлялася про судове засідання, призначене на 18.10.2023 року, однак в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з черговим клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки за станом здоров`я не може з`явитися в судове засідання.

З матеріалів справи вбачається, що з клопотанням аналогічного змісту про відкладення розгляду справи з тих підстав, що позивачка не може з`явитися до суду за станом здоров`я, подавалися нею неодноразово, а саме, клопотання від 21.02.2023 року, 31.07.2023 року, 04.09.2023 року, у зв`язку з чим розгляд справи неодноразово відкладався.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Враховуючи, що розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями ОСОБА_1 , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, а наявних у справі матеріалів достатньо для ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення справи та розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення прокурора Мельничука Ю.І. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Європейського суду з прав людини від 29 березня 2018 року у справі Рашитов та інші проти України, Суд одноголосно 1. Вирішив об`єднати ці заяви; оголошує скарги на надмірну тривалість кримінального судочинства, також відсутність будь-якого ефективного засобу правового захисту в національному законодавстві прийнятними, а заяву №24048/13 - неприйнятною; 3. Вважає, що ці скарги свідчать про порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції щодо надмірної тривалості кримінального судочинства. Постановляє (А) що держава - відповідач має сплатити заявникам протягом трьох місяців, суми зазначені в поданій таблиці, конвертовані у валюту держави - відповідача за курсом, чиним на дату виплати; (Б) що після закінчення зазначеного тримісячного строку до виплати будуть нараховуватись прості відсотки на вищевказані суми за ставкою, що дорівнює граничної кредитної ставки Європейського центрального банку протягом періоду несплати, плюс три відсоткові пункти. Згідно списку додатків відповідно до п.1 ст.3 і ст.6 Конвенції, сума компенсації за матеріальний, нематеріальний збиток і витрати на заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 становить 4200 Євро (т. 1, а.с.44-45).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 08 червня 2018 року відкрито виконавче провадження №56502893 про примусове виконання рішення Європейського суду № 60085/12 від 29 березня 2018 року, стягувачем за яким є ОСОБА_1 , а боржником держава Україна (а.с.140, т.1).

З листа заступника директора Департаменту-начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озаровського Р.Ю. від 17 лютого 2021 року вбачається, що в межах виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2018 року у справі Рашитов та інші проти України, де стягувачем є ОСОБА_1 , платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 15 червня 2018 року № 577 на користь стягувача перераховано кошти в розмірі 129 173,86 грн., що еквівалентно 4200 євро, у зв`язку з чим державним виконавцем 19 вересня 2018 року прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Крім того, зазначено, що відповідно до ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених законом. (а.с.5, т.2).

26 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Офісу Генерального прокурора із заявою щодо невидачі постанов слідчого у кримінальних провадженнях №0000193 від 07.12.2018 року та №0000329 від 07.12.2018 року.

Так, витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань підтверджується, що 29 жовтня 2018 року слідчим Слідчого відділу УСБУ у Львівській області Курманичем Р.Я. за заявою ОСОБА_1 внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань кримінальне провадження №0000329 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2020 року у справі №463/10188/20 скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Гордона Е.С. від 29 квітня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000329 від 07.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, матеріали вказаного кримінального провадження направлено слідчому для продовження досудового розслідування.

Постановою слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Гордона Е.С. від 28 січня 2021 року про закриття кримінального провадження кримінальне провадження №0000329 від 07.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, закрито на підставі абз. 14 ч. 1 п. 10 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування

Постановою слідчого Другого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові Барковського В.В. від 25 квітня 2019 року відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №0000193 від 07.12.2018 року (а.с.16-17, т.1).

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/954/19 від 29 травня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Барковського В.В. від 25 квітня 2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №0000193 від 07.12.2018 року, зобов`язано слідчого повторно розглянути питання визнання ОСОБА_1 потерпілою у вказаному кримінальному провадженні (а.с.85-86, т.1).

Постановою слідчого відділу слідчого управління територіального Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові Барковського В.В. від 11 травня 2019 року кримінальне провадження №0000193 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Постановою Генеральної прокуратури України від 28 травня 2019 року постанову слідчого відділу слідчого управління територіального Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові Барковського В.В. від 11 травня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000193 скасовано, матеріали кримінальне провадження скеровано до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/954/19 від 17 липня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Барковського В.В. від 21 червня 2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №0000193 від 07.12.2018 року, зобов`язано слідчого повторно розглянути питання визнання ОСОБА_1 потерпілою у вказаному кримінальному провадженні (а.с.87-88, т.1).

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/954/19 від 08 серпня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Барковського В.В. від 31 липня 2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №0000193 від 07.12.2018 року, зобов`язано слідчого повторно розглянути питання визнання ОСОБА_1 потерпілою у вказаному кримінальному провадженні (а.с.89-90, т.1).

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/954/19 від 04 вересня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Барковського В.В. від 29 серпня 2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №0000193 від 07.12.2018 року, зобов`язано слідчого повторно розглянути питання визначення ОСОБА_1 потерпілою у вказаному кримінальному провадженні (а.с.78-79, т.1).

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/954/19 від 23 вересня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, Барковського В.В. від 13 вересня 2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №0000193 від 07.12.2018 року та зобов`язано повторно вирішити питання визнання ОСОБА_1 потерпілою у вказаному кримінальному провадженні. (а.с.80-82, т.1).

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/954/19 від 11 жовтня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Барковського В.В. від 04 жовтня 2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні №0000193 від 07.12.2018 року, зобов`язано слідчого повторно розглянути питання визнання ОСОБА_1 потерпілою у вказаному кримінальному провадженні (а.с.78-79, т.1).

З виписки з історії хвороби № 1103 відділення реабілітації хворих інфарктом міокарду, де ОСОБА_1 перебувала на лікуванні з 09 грудня 2019 року по 09 січня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: нестабільна прогресуюча стенокардія. Післяінфарктний кардіосклероз. Приступи надшлуночкової тахіаритмії. Ішемічна дилатація лівих камер серця. Недостатність мітрального клапана ішемічного генезу. Гіпертонічна хвороба III ст., ступінь 3, ризик 4 кризовий перебіг. Гіпертензивне серце. СН ІІ Б, із зниженою систолічною функцією лівого шлуночка, III функціональний клас NYHA. Дисциркуляторна атеросклеротична та гіпертонічна енцефалопатія. ХНМК в системі ВБА в фазі декомпенсації з вестибуло-атактичним синдромом, порушення рухів, статики та функції ходи. Остеохондроз шийно-грудного відділу хребта з втор. корінцевим синдромом. Хр. вертебробазилярна недостатність II ст. в фазі субкомпенсації. Стан після ТІА (грудень 2014 р.) Вузловий зоб. /Т-1 а.с.22/.

З виписки медичної картки амбулаторно (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр» від 30 серпня 2020 року вбачається, що позивачу встановлений діагноз: стабільна стенокардія ІІІ ФК. Післяінфарктний кардіосклероз. Недостатність мітрального клапана (2+). Дегенеративні зміни аортального клапана (1+). Гіпертонічна хвороба ІІІ, ст. 3, ризик 4 (дуже високий) Гіпертензивне серце. СН ІІ Б, із зниженою систолічною функцією лівого шлуночка (т. 1, а.с.21).

Довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №361566 від 21.10.2020 року підтверджується, що ОСОБА_1 безтерміново встановлено другу групу інвалідності загального захворювання.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що незаконні, протиправні дії органу досудового розслідування та прокуратури при здійсненні досудового розслідування призвели до значного погіршення стану її здоров`я, до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагали від неї додаткових зусиль для організації її життя, чим їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 2 000 000.00 грн.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Тобто, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Вказаний правовий висновок міститься у Постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та Верховного Суду від: 25 квітня 2018 року у справі № 346/4623/15-ц (провадження № 61-4538св18), 19 вересня 2018 року у справі № 646/9109/15-ц (провадження № 61-6648св18), 15 травня 2019 року у справі № 639/3414/18 (провадження № 61-8279ск19), 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15 (провадження № 614165св18) та 04 грудня 2019 року у справі № 345/4225/18 (провадження № 61-15344св19).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Підставою для відшкодування шкоди згідно статей 1173, 1174 ЦК України є незаконність (протиправність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади чи його посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між незаконними (протиправними) рішеннями, діями чи бездіяльністю, та шкодою, а тому обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що така завдана саме незаконними (протиправними) рішеннями, діями чи бездіяльністю саме цього органу державної влади чи його посадовою особою.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.

Слід враховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що стан здоров`я позивачки погіршився саме внаслідок дій та бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування та прокуратури, внаслідок прийняття посадовими особами цих органів процесуальних рішень в межах кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 , а не з інших причин.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, з яким погоджується колегія суддів, що незгода позивача з рішеннями, прийнятими посадовими особами органів досудового розслідування, які оскаржувалися ОСОБА_1 в порядку, передбаченому КПК України, та їх скасування в судовому порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, дійшов вірного висновку про недоведеність підставності пред`явленого позову, адже позивачкою, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами заподіяння їй моральної шкоди та її розмір, причинний зв`язок між прийняттям слідчим постанов про відмову у визнанні її потерпілою, закриття кримінального провадження, та завданням моральної шкоди, яка, як вважає позивачка, була їй завдана цими, на думку позивачки, неправомірними діями слідчого.

При цьому саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні, не свідчить про безумовну неправомірність дій посадових осіб відповідачів і завдання такими діями шкоди позивачці, неправомірність дій слідчого органу досудового розслідування не підтверджена обвинувальним вироком суду чи іншим судовим рішенням, яким було б встановлено незаконність цих процесуальних дій. Окрім цього, задоволення судами процесуальних звернень (скарг) спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги чи заяви про відвід не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява N 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява N 33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 23 січня 2019 року в справі № 308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 28 січня 2019 року в справі №686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року в справі № 382/814/17 (провадження № 61-28691св18), 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 686/26653/18 та 18 грудня 2019 року в справі № 554/11821/14 (провадження № 61-28437св18).

Отже, права ОСОБА_1 були відновлені шляхом постановлення суддями слідчими ухвал, постановленими за результатами розгляду її заяв та скарг щодо бездіяльності уповноважених осіб на проведення досудового розслідування в порядку, визначеному КПК.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не доведено належними і допустимими доказами факт завдання їй моральної шкоди внаслідок дій посадових осіб Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України та Міністерства внутрішніх справ України.

З врахуванням положень статей 1173, 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати фізичній особі шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами, покладається саме на державу.

Відповідно до ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

В пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду.

Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).

Тобто, Державна казначейська служба України є органом, який здійснює тільки списання коштів з Державного бюджету України й будь-яких незаконних дій щодо позивачки не вчиняла.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/19 (провадження №12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Враховуючи вищенаведене, зміст позовних вимог, колегія суддів вважає, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, оскільки є самостійною юридичною особою, до обов`язків якої входить списання коштів з Державного бюджету України, і не може нести відповідальності за неправомірні рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування, прокуратури чи суду.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30.10.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: С.М. Бойко

Р.П. Цяцяк