ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8427/23 Справа № 175/1431/21 Головуючий у першій інстанції: Бойко О. М. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Дніпровська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Дніпровська районна державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку поділу сумісно нажитого майна та про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , у зв`язку з чим відкрилась спадщина, до складу якої увійшло, зокрема, право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 73,0 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м., та земельна ділянка, що розташовані за адресою по АДРЕСА_1 . Житловий будинок належав спадкодавця на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , видного 29.12.2005 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради. За життя ОСОБА_4 заповіту не склав. Позивачка є донькою ОСОБА_4 , відповідно спадкоємицею першої черги. На час придбання вищезазначеного майна спадкодавець був неодружений, оскільки шлюб із ОСОБА_5 був припинений 05 травня 2003 року. Оскільки на час смерті спадкодавець перебував у шлюбі із ОСОБА_1 , відповідачка та позивачка є спадкоємицями першої черги у порядку спадкування за законом. Інші спадкоємці першої черги спадкування за законом відсутні. Отже, позивачка, як спадкоємиця за законом першої черги має право на отримання 1/2 частини від спадкової маси, що залишилась після смерті її батька. У встановлений законодавством строк позивачкою було подано заяву про прийняття спадщини. 02 квітня 2021 року ОСОБА_3 звернулась до Дніпровської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачці було відмовлено, оскільки у спадкоємиці відсутні документи, що встановлюють право власності на спадкове майно спадкодавця. У позивачки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельну ділянку, які розташовані за адресою по АДРЕСА_1 . Позивачці відомо, що правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно знаходяться у дружини спадкодавця - ОСОБА_1 . Проте, після смерті батька знайти спільну мову позивачці із відповідачкою не вдається, домовитись про надання до нотаріальної контори за місцем відкриття спадкової справи правовстановлюючих документів на домоволодіння - не має можливості. Внаслідок чого позивач позбавлена права на отримання свідоцтва про право на спадщину з незалежних від неї причин. Тому позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 2-7 т.1).

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона з жовтня 1996 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 . Вони почали вести спільний побут, спільне господарство, спільний бюджет, приймати рішення щодо спільного місця проживання, його побудову та облаштування; також проводили спільно усі свята та події, разом проводили спільне оздоровлення. Задля покращення житлових умов ОСОБА_4 та позивачка за зустрічним позовом у 1999 році спільно прийняли рішення отримати земельну ділянку і побудувати на ній будинок за адресою по АДРЕСА_1 . Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з жовтня 1996 року перебували у фактичних шлюбних відносинах. У 2005 році будівництво будинку закінчилось, в подальшому ОСОБА_4 було отримано свідоцтво про власності на нерухоме майно. Внутрішні будівельні роботи і облаштування будинку проводилось протягом ще 15 років. 20.08.1999 ОСОБА_4 уклав договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки за вказаною вище адресою, а 09.09.1999 на підставі рішення Підгородненської міської рада ОСОБА_4 було видано Державний акт на право приватної власності на землю. Вказане свідчить, що у період перебування у фактичних шлюбних відносинах, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 набули права власності на земельну ділянку. 26.03.2010 році ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали шлюб. На момент смерті ОСОБА_4 позивачка за зустрічним позовом проживала з ним за одеією адресою. Окрім спірного житлового будинку та земельної ділянки, ОСОБА_4 був власником 1/3 квартири за адресою по АДРЕСА_2 . Отже, будинок по АДРЕСА_1 є сумісно нажитим майном ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , тому власником 1/2 частини сумісно нажитого будинку є спадкодавець ОСОБА_4 , а власником іншої половини будинку є позивачка за зустрічним позовом. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач за зустрічним позовом (дружина) та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 (донька). Тому ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу; визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу сумісно нажитого майна право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами і на 1/2 частину земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом за ОСОБА_4 право власності на 1/4 житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, на 1/4 земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 та на 1/6 квартири за адресою по АДРЕСА_2 (а.с. 78-90 т.1).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2023 року первісні позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані за адресою по АДРЕСА_1 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання позову в розмірі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Позовні вимоги за зустрічним позовом задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за подання позову в розмірі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. (а.с. 245-247 т.1).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про зміну оскаржуваного рішення шляхом часткового задоволення первісного позову, визнавши право власності за ОСОБА_3 на 1/4 частину спірного будинку та земельної ділянки, задовольнивши зустрічний позов у повному обсязі (а.с. 1-13 т.2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними в справі доказами, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 27.07.1987 року (а.с. 14 т.1).

ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 1986 року по 05 травня 2003 рокуіз ОСОБА_5 , відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 11.10.1981 року відділом ЗАГС Індустріального району м. Дніпропетровська, та копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого 09.09.2011 року Індустріальним відділом ДРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 19, 20 т.1).

26 березня 2010 року між ОСОБА_4 та відповідачкою за первісним позовом - ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області складено актовий запис №13 від 26.03.2010 року (а.с. 54, 150 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що 14 травня 2020 року було складено відповідний актовий запис №1330, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 14.05.2020 Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 15 т.1).

За життя ОСОБА_4 належало, зокрема, наступне нерухоме майно:

житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 73,0 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м., по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_6 (бланк серії НОМЕР_1 ), виданого виконавчим комітетом Підгородненської міської ради 21.12.2005 року (а.с. 67-68 т.1); право власності на який зареєстроване 29.12.2005 у Реєстрі прав власності за №13439425 (а.с. 69-70 т.1);

земельна ділянка, загальною площею 0,124 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,100 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,24 га, розташована по АДРЕСА_1 , на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП №078910, виданого 09.09.1999 року Підгородненською міською радою згідно рішення міської ради №183 від 04.08.1999 року (а.с. 71-72 т.1).

Відповідно до повної копії спадкової справи №139/2020, заведеної Дніпровською районною державною нотаріальною конторою після ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановлений шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_3 17 липня 2020 року (а.с. 134 т.1) та ОСОБА_1 24 липня 2020 року (а.с. 145 т.1).

За життя ОСОБА_4 заповіту не склав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №61048943 від 23.07.2020 (а.с. 143 т.1).

Згідно копії довідки Підгородненської міської ради №290 від 03.07.2020 року, ОСОБА_4 з 15.02.2017 року був зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 та на момент смерті разом з ним проживала ОСОБА_1 (а.с. 149 т.1).

Згідно копії паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_7 , виданого Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 13.12.2001 року, її місце проживання зареєстроване за адресою по АДРЕСА_3 з 12.06.1989 року (а.с. 147 т.1).

02 квітня 2021 року ОСОБА_3 звернулась до Дніпровської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після батька на житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 152 т.1).

Постановою державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Корбусєвої Л.В. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 02 квітня 2021 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки у спадкоємиці відсутні документи, що встановлюють право власності на спадкове майно спадкодавця (а.с. 155 т.1).

В матеріалах справи міститься лист КП «Дніпровське міське Бюро технічної інвентаризації» №1666 від 20.02.2022 року, відповідно до якого станом на 21.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою по АДРЕСА_4 містяться відомості про право спільної часткової власності, що належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.08.1994 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №3/2350-94, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №5п за реєстровим №53 (а.с. 185 т.1).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 набув у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 у 1999 році, а житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за цією ж адресою - у 2005 році, однак будівництво розпочалось раніше.

Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу житлового будинку та земельної ділянки регулюються, у тому числі, правилами Кодексу про шлюб та сім`ю України, оскільки такі відносини виникли до 01 січня 2004 року.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні за змістом правові норми містяться і у Сімейному кодексі України.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Тож статус об`єкта права спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Самий лише факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження №14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на ту особу, яка її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі №199/2099/17 (провадження №61-35533св18) зазначено, що земельна ділянка, одержана особою в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року, статті 377 ЦК України.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі №6-814цс15.

У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі №199/2099/17 (провадження №61-35533св18) зазначено, що земельна ділянка, одержана особою в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року, статті 377 ЦК України.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі №6-814цс15.

У справі, що переглядається, спірна земельна ділянка виділена у власність спадкодавця для обслуговування будинку у 1999 році, в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_5 , а житловий будинок - в грудні 2005 року після розірвання вказаного шлюбу 05 травня 2003 року.

Таким чином, спірні земельна ділянка та житловий будинок належали за життя спадкодавцю ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Шлюб між ОСОБА_4 та відповідачкою за первісним позовом - ОСОБА_1 був зареєстрований лише 26 березня 2010 року (а.с. 54, 150 т.1).

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 , зокрема, просить встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу.

Юридичні факти - це обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Положеннями ч.1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Суд вправі розглядати справи про встановлення юридичного факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Із системного аналізу частини шостої статті 294, статті 315 ЦПК України вбачається, що за наявності спору про право суд в порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення або особа не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факти, що мають юридичне значення (постанова Верховного Суду від 02 травня 2023 року в справі №522/4711/17, провадження №61-1415св23).

Вимога про встановлення будь-якого факту в рамках позовного або окремого провадження має переслідувати певну юридичну мету та безпосередньо призводити до ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача/заявника.

Так, метою заявлення вимоги встановлення факту проживання однією сім`єю позивачка за зустрічним позовом обґрунтовує належність їй на праві спільної сумісної власності подружжя 1/2 частини спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Однак, у своєму позові ОСОБА_1 не ставить питання про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 у певний період (а.с. 90 т.1). Вимога за зустрічною позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, не конкретизована.

Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, встановивши набуття ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку в 1999 році, а на житловий будинок - у грудні 2005 року; враховуючи, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрований 26 березня 2010 року; приймаючи до уваги зміст зустрічних позовних вимог, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, адже зустрічний позов не містить вимог щодо встановлення періоду такого проживання, що є визначальним у даній справі.

Встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу без встановлення періоду такого проживання не призводить до настання юридичних наслідків у спірних правовідносинах, а саме розповсюдження статусу спільного сумісного майна подружжя на житловий будинок та земельну ділянку за адресою по АДРЕСА_1 .

За таких обставин, відсутні також підстави для визнання за ОСОБА_1 у порядку поділу сумісно нажитого майна права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами і на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходяться за адресою по АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною третьою статті 1268 ЦК України установлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

За змістом частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що ОСОБА_4 за життя належали, зокрема, житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельна ділянка, загальною площею 0,124 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 ; у встановлений шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до нотаріуса звернулись 17 липня 2020 року його донька ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_3 дружина ОСОБА_1 ; інші особи на час смерті спадкодавця разом з ним не проживали, - суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 1/2 частині за кожною на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та по 1/2 частині за кожною на земельну ділянку, що розташовані за адресою по АДРЕСА_1 .

Щодо вимоги зустрічного позову про визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом права власності на 1/6 частину квартири за адресою по АДРЕСА_2 , колегія зазначає наступне.

Відповідно до листа КП «Дніпровське міське Бюро технічної інвентаризації» №1666 від 20.02.2022 року, станом на 21.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою по АДРЕСА_4 містяться відомості про право спільної часткової власності, що належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.08.1994 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №3/2350-94, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №5п за реєстровим №53 (а.с. 185 т.1).

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.1 та ч. 6 ст. 367 ЦПК України).

Згідно ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 15 травня 2019 року у справах №№552/91/18, 554/9144/17).

На стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі в справі іншу особу, як співвідповідача.

Виходячи з викладеного, встановивши, що даний позов заявлений, зокрема, з приводу спадкування 1/3 частки квартири АДРЕСА_4 , поділ в натурі якої не здійснений; приймаючи до уваги, що до участі у справі судом першої інстанції не було залучено у якості співвідповідача за зустрічним позовом співвласника цього об`єкту житлового нерухомого майна - ОСОБА_5 , - колегія дійшла висновку, що у задоволенні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири слід відмовити, адже спір також стосується права володіння та користування спільною квартирою, у який частки співвласників у натурі не виділені.

Більше того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази належності за життя спадкодавцю ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , частки квартири по АДРЕСА_2 , щодо якої заявлено вимогу за зустрічним позовом.

Згіднолиста КП «Дніпровське міське Бюро технічної інвентаризації» №1666 від 20.02.2022 року, ОСОБА_4 був власником квартири АДРЕСА_4 (а.с. 185 т.1).

Отже, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2023 року підлягає зміні в частині правового обґрунтування, з урахуванням викладених вище висновків апеляційного суду; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування у редакції цієї постанови апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2023 року - змінити в частині правового обґрунтування.

В іншій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова