Справа № 606/694/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Іванченко А.М.,

за участю секретаря Порчика Р.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Теребовля в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Коцюба Надія Ярославівна до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват банк» про визнання відсутності права,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - адвокат Коцюба Н.Я. звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приват банк», в якому просила визнати відсутність права АТ КБ «Приват банк» щодо нарахування та стягнення відсотків та комісій за користування кредитним лімітом за кредитною карткою; зобов`язати АТ КБ «Приват банк» здійснити перерахунок коштів, сплачених ОСОБА_1 , шляхом зарахування суми в розмірі 16 000 грн., як суми сплаченого кредитного ліміту, решту суми зарахувати на кредитну картку позивача як власні кошти. На обґрунтування позовних вимог зазначено, 03.08.2018 року позивачу ОСОБА_1 було видано кредитну картку «Універсальна» терміном дії до 06.2022 року з мінімальним кредитом. В подальшому кредитний ліміт збільшувався і станом на день формування виписки складає 16 000 грн. При надані кредитної картки позичальнику банком було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 і додатковий рахунок НОМЕР_2 . З позивача щомісячно стягуються відсотки за ставкою 3,5% та нараховується комісія за обслуговування кредитного ліміту. При цьому при оформленні кредитної карти та відкритті рахунків позивачу, крім заповнення заяви та встановлення особистих даних, жодним чином не було доведено банком про умови та правила надання банківських послуг, а саме не було ознайомлено з сумою встановленого кредиту та його збільшення, розміру відсоткової ставки за користування кредитним лімітом, комісії банку за обслуговування кредитної картки та порядок їх нарахування та стягнення. Хоча позивачем регулярно щомісячно здійснюється зарахування власних коштів на карту, заборгованість по поверненню кредитних коштів банку, згідно виписки банку становить 14451,90 грн. Такі дії банку вважає неправомірними та такими, що порушують права позивача як споживача банківських послуг, тому для захисту прав позивача звертається з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 26.04.2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, витребувано докази по справі.

Ухвалою суду від 17.07.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник АТ КБ Приват банк адвокат Гнатишак О.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Надав письмові пояснення, в яких зазначив, що банком жодним чином не порушені права позивача, у спірних правовідносинах позивачкою погоджено письмово ставку кредитування за якою і здійснюється нарахування відсотків та інших платежів за кредитним договором, тому такі належать до сплати в користь кредитора. У задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши думку позивача, її представника, представника відповідача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці обставини встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, про отримання різної суми кредиту у різний час вказує долучена позивачем виписка за наявними у неї картковими рахунками, відкритими в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 04.04.2019 03.03.2023.(а.с. 9-15)

На виконання ухвали суду банк надав завірений КЕП примірник Анкети заяви від 03.08.2018 року; завірений КЕП примірник Паспорту споживчого кредиту від 03.08.2018 року (а.с.36-38).

Проводячи оцінку цих доказів, суд вважає, що вони відповідають змісту статей 77, 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договору приєднання розроблені банком, відтак останнім вжито всіх належних заходів, щоб такі були зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, тобто на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що позивачка приєдналася до тих умов, з якими вона ознайомлена належним чином (завірений КЕП примірник Паспорту споживчого кредиту від 03 серпня 2018 року).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на дату 03 серпня 2018 року) кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.

Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або електронному вигляді з накладенням B електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

З наданих Банком документів, а саме завіреного КЕП примірника Анкети-заяви від 03 серпня 2018 року; завіреного КЕП примірника Паспорту споживчого кредиту від 03 серпня 2018 року вбачається, що обидва документи підписані позивачкою, мотивів і доказів зворотному позовна заява не містить.

Із Паспорту споживчого кредиту від 03 серпня 2018 року, розділу 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» вбачається, що сторонами письмово погоджено процентну ставку за межами пільгового періоду, відсотків річних у розмірі 42%.

Із виписки, наданою стороною позивача, визнається обставина, що нарахування відсотків за користування коштами здійснюється у розмірі 3,5% на місяць (річними це становитиме: 3,5% * 12 = 42% річних).

Кредитування АТ КБ «ПриватБанк» проводиться саме у розмірі відсоткової ставки, що погоджена підписом позивачки.

Аналогічно, і інші умови Паспорту споживчого кредиту від 03 серпня 2018 року дотримані Банком при здійсненні обслуговування кредитної картки позивачки, здійсненні кредитування.

Мотивів та доказів зворотному матеріали справи не містять.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» дотримано і вимог спеціального Закону «Про споживче кредитування», і загальних законодавства.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу статтей 1056-1, 1048 ЦК України вбачається, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відсотки застосовуються обов`язково, в розмірі встановленому договором або законом.

У спірних правовідносинах позивачкою погоджено письмово ставку кредитування за якою і здійснюється нарахування відсотків та інших платежів за кредитним договором, відтак - такі належать до сплати в користь кредитора.

В силу наведеного АТ КБ «ПриватБанк» на законних підставах нараховує складові повної вартості кредиту, зокрема заборгованість за відсотками. Оскільки кредитний договір є

двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заяви від 03.08.218 року сторонами визначено процентну ставку для кредитної картки « Універсальна Gold» у розмірі 42% річних. Позивач отримала карту «Універсальну Gold», то Банком і проводиться нарахування відсотків у розмірі 42% річних. Доказів зворотному матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання відсутності права АТ КБ Приватбанк щодо нарахування та стягнення відсотків та комісій за користування кредитним лімітом задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання АТ КБ «Приват банк» здійснити перерахунок коштів, сплачених ОСОБА_1 , шляхом зарахування суми в розмірі 16 000 грн., як суми сплаченого кредитного ліміту, решту суми зарахувати на кредитну картку позивача як власні кошти, суд зазначає, наступне.

Згідно з ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 ЦК України.

Так, згідно з ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права, 2) визнання правочину недійсним, 3) припинення дії, яка порушує право, 4) відновлення становища, яке існувало до порушення, 5) примусове виконання обов`язку в натурі, 6) зміна правовідношення, 7) припинення правовідношення, 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди, 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14 -144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (№12-304гс18).

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Звертаючись до суду із позовом позивач зобов`язаний довести, яким чином дії відповідача порушують його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Отже, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що звертаючись до суду з позовом позивач не довів належними і допустимими доказами порушення його прав, свобод та інтересів.

Враховуючи викладене, суд вважає, позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 7,10,12, 76-79,81,141,265-268,273,351-352,354-355ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Коцюба Надія Ярославівна до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват банк» про визнання відсутності права,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Суддя А.М.Іванченко