Справа № 1326/7367/2012 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1614/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Матяш С.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Станька Т.Р., представника відповідача адвоката Микуша Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2023 року (повний текст рішення складено 21 квітня 2023 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинська Ніна Миколаївна про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2012 року ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 27 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2116.

Позов мотивовано тим, що 27 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, у відповідності до якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язувалась забезпечувати ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно. Зазначала, що оскільки протягом двох років до моменту укладення договору ОСОБА_4 страждала на тяжке хронічне психічне захворювання , а відтак була позбавлена можливості повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також вказувала, що зверталась до Франківського районного суду м. Львова в порядку окремого провадження із заявою про визнання ОСОБА_4 недієздатною, однак у зв`язку із її смертю провадження у справі було закрито. За життя ОСОБА_4 позивачка привозила їй продукти харчування, ліки, оскільки остання є її тіткою (рідною сестрою батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) і після її смерті за заявою ОСОБА_1 заведено спадкову справу в Третій Львівській державній нотаріальній конторі. Відтак вона є потенційним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , а тому оскаржуваний договір порушує її законні права та інтереси.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинська Ніна Миколаївна про визнання недійсним договору, відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2012 року у виді арешту квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що за відсутності доказів родинних стосунків між позивачкою і померлою ОСОБА_4 , суд позбавлений можливості встановити (перевірити) цей факт, а відтак і те, що оспорюваним договором порушено, не визнано чи оспорено будь-які права чи законні інтереси позивачки. Окрім цього, місцевий суд дійшов висновку і про недоведеність пред`явлено позову з підстав, наведених в статті 225 ЦК України.

В червні 2023 року ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка підписна представником Станьком Тарасом Романовичем, в якій просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи № 196 від 14 квітня 2017 року, який є чітким та зрозумілим, не містить двозначних суджень, експерти, які проводили цю експертизу, попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Згідно із цим висновком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , страждала стійким хронічним психічним розладом у формі судинної деменції, яка в неї розвинулась у 2009-2010 році. На момент укладення договору довічного утримання, а саме 27 вересня 2011 року, ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення свої дій. Відхиляючи цей висновок суд взяв до уваги лише покази свідків зі сторони відповідача, критично оцінивши покази свідків, залучених позивачем. Не заслуговують на увагу висновки суду про те, що експертами не враховано заяви ОСОБА_4 від 08 вересня 2011 року та медичної довідки № 858 від 08 вересня 2011 року, адже заява не містить жодних даних про психічний стан ОСОБА_4 , а медична довідка не містить жодної доказової інформації по справі. Необґрунтованими вважає висновки суду про те, що позивачкою не доведено порушення чи невизнання оспорюваним правочином будь-яких її прав чи законних інтересів. Адже позивачка є племінницею померлої ОСОБА_4 , що підтверджується матеріалами справи, а саме свідоцтвом про її народження та одруження, а також свідоцтвом про народження та смерть її батька ОСОБА_6 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачка і її представника та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_1 .

27 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Ясинською Ніною Миколаївною та який зареєстрований в реєстрі за № 2116.

У відповідності до даного договору сторони, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, уклали цей договір про таке: гр. ОСОБА_4 передала у власність гр. ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В договорі зазначено, що особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність гр. ОСОБА_4 відчужуваної квартири перевірено. У зв`язку з похилим віком та хворобою відчужувача ОСОБА_4 договір посвідчено на дому за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_3 на вищезазначену квартиру було зареєстровано за нею 18 жовтня 2011 року.

12 вересня 2011 року нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинською Ніною Миколаївною посвідчено довіреність Єрченко Катерини Устимівни на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_7 на представництво її інтересів, зокрема, щодо оформлення спадкової справи на її ім`я після смерті чоловіка гр. ОСОБА_8 , 1919 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому у зв`язку з похилим віком та хворобою довірителя, цю довіреність нотаріусом аналогічно посвідчено на дому за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , у віці майже 89 років, що стверджується листом Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції від 18 вересня 2012 року. Даний факт визнається сторонами.

Із заявою про прийняття спадщини після її смерті до нотаріуса звернулася позивачка.

З листа Третьої Львівської державної нотаріальної контори від 30 березня 2023 року вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 заведена Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 11 жовтня 2012 року за №689/2012 на підставі заяви племінниці померлої (факт родинних відносин не підтверджений) ОСОБА_1 , яка надійшла поштою до Третьої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстрована в книгу реєстрації спадкових справ за № 2006 11 жовтня 2012 року. Інші спадкоємці ОСОБА_4 до нотаріальної контори не звертались. Свідоцтва про право на спадщину по цій спадковій справі не видавалися.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 196 від 14 квітня 2017 року, виконаного лікарями КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на виконання ухвали Франківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2016 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , страждала стійким хронічним психічним розладом у формі судинної деменції, яка в неї розвинулась у 2009-2010 році. На момент укладення договору довічного утримання, а саме 27 вересня 2011 року, ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення свої дій.

Відповідно до статей 744, 749 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання потребує волевиявлення обох сторін та обов`язкової його нотаріальної форми посвідчення (стаття 745 ЦК України). Також договір довічного утримання, за яким передається у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Тобто, вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні є підставою для відмови у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин справи, оскільки лише наявність у особи матеріального права обумовлює виникнення у неї права на його захист у процесуальному розумінні.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Згідно з частиною першою статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (частина третя статті 1266 ЦК України).

Частинною першою та третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до статті 2-1 Закону України «Про нотаріат», наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі Порядок), який набрав чинності 07 березня 2012 року.

Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 глави 10 розділу II Порядку (в редакції чинній на час заведення спадкової справи) спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини (підпункт 3.5 пункту 3 глави 10 розділу IІ Порядку, в редакції чинній на час заведення спадкової справи).

Згідно з підпунктом 4.2. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності, суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Враховуючи, що ОСОБА_1 хоч і подала поштою заяву до нотаріальної контори, на підставі якої було заведено спадкову справу, проте, в подальшому особисто до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини не подавала, як і не подавала такої заяви поштою, з підписом засвідченим нотаріально, а також не надала органам нотаріату та суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона є спадкоємцем п`ятої черги за законом, тому не може вважатися спадкоємцем, який прийняв спадщину, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оспорюваний договір довічного утримання на її спадкові права не впливає та їх не порушує, відтак у неї відсутня юридична заінтересованість у визнанні такого договору недійсним.

Під час апеляційного розгляду позивачка та її представник визнали, що починаючи з 2012 року вони з будь-якими позовами та/або заявами про встановлення факту щодо правовідносин між позивачкою та померлою ОСОБА_4 , зокрема родинних, та щодо майна останньої, до суду не звертались.

Наведене є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову про визнання правочину недійсним, встановлення якої не потребує перевірки оспорюваного правочину на відповідність вимогам законодавства з підстав, зазначених у позові, а за обставинами даної справи на відповідність положенням статті 225 ЦК України.

Вищенаведене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від: 06 лютого 2019 року у справі № 462/344/13-ц (провадження № 61-20462св 18); 05 лютого 2020 року у справі № 463/579/18 (провадження № 61-11961св19); 14 квітня 2020 року у справі № 442/685/18 (провадження № 61-3309св19); 16 лютого 2022 року у справі № 204/9057/19 (провадження № 61-12288св21).

Оскільки суд першої інстанції одночасно відмовив у задоволенні позову за недоведеністю порушеного права та з підстав ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору довічного утримання ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що є взаємовиключними підставами, оскаржуване рішення підлягає зміні у мотивувальній частині шляхом виключення з неї посилання суду на ненадання позивачем згаданих доказів.

Оскільки доводи апеляційної скарги щодо порушення оспорюваним договором будь-яких прав чи законних інтересів позивачки не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з цих підстав є обґрунтованим, колегія суддів не убачає підстав для аналізу інших доводів апеляційної скарги.

У цьому зв`язку суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до вимог пунктів 1, 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на викладена, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме про зміну рішення суду першої інстанції шляхом виключивши з його мотивувальної частини посилання як на підставу відмови в задоволенні позову «ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору довічного утримання від 27 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2116, ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними». В решті ж рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення змінено в мотивувальній частині такого, підстави для зміни розподілу судових витрат, а також здійснення їх розподілу за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2023 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання як на підставу відмови в задоволенні позову «ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору довічного утримання від 27 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2116, ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич