Справа № 455/307/22 Головуючий у 1 інстанції: Кущ Т.М.
Провадження № 22-ц/811/2245/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.І.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

представника Органу опіки та піклування Старосамбірської міської ради Львівської області Микуляка Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

в квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Старосамбірської міської ради Львівської області, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, вона є бабусею малолітнього онука, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько якого, ОСОБА_3 , і її син, ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок тілесних ушкоджень, отриманих на війні. Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано. Місцезнаходження матері онука їй невідоме, оскільки у 2013 році ОСОБА_3 залишила сім`ю і виїхала за кордон, а малолітній ОСОБА_3 з народження постійно проживав разом з нею та її покійним сином у АДРЕСА_1 . Сектором Служби у справах дітей Старосамбірської міської ради надано інформацію від 31 жовтня 2022 року про те, що ОСОБА_3 взято на облік дітей, які опинилися у складних життєвих обставинах, проживають у сім`ях, в яких батьки, або особи, що їх замінюють, ухиляються від виконання батьківських обов`язків та зазначено, що ОСОБА_3 залишила хлопчика на бабусю ОСОБА_1 та не піклується про стан здоров`я та розвиток дитини. Стверджує, що відповідачка жодним чином не була позбавлена інформації стосовно місця навчання та проживання сина, будь-яких перешкод в спілкуванні з дитиною їй не створювалось, проте відповідачка не виконує належним чином батьківські обов`язки. Зазначає, що малолітній ОСОБА_3 забезпечений належними умовами проживання, за місцем навчання характеризується позитивно, забезпечений всім необхідним для нормального розвитку. Покликається на те, що відповідачка покинула свою дитину, не цікавиться навчанням, станом його здоров`я, не займається вихованням, зрідка спілкується, а відтак вважає, що вищезазначені обставини є підставою для позбавлення її батьківських прав. З наведених підстав просить позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що згідно висновку від 24 січня 2023 року №89/02-23, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно її неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини матір дитини повідомила, що у неї з колишнім чоловіком нібито була усна домовленість, що старший син залишається проживати разом з батьком, а молодшого вона забирає в Італію. Вихованням сина займався батько, вона ж по мірі можливостей підтримувала матеріально. Стверджує, що відповідачка залишила сина коли йому виповнилось 1 рік і 3 місяці, і з того часу дитина була на повному утриманні і вихованні батька і бабусі. Вказує, що влітку 2018 року онук два місяці проживав разом з матір`ю в Італії, проте йому не сподобалося і він захотів повернутись в Україну. Вважає, що заперечення відповідачкою позову не свідчить про її інтерес до дитини та реальне бажання змінити свою поведінку, займатись вихованням сина, позбавлення відповідачки батьківських прав не тягне за собою невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє її права спілкування з дитиною, побачень з нею, виконання своїх батьківських обов`язків, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Окрім того, як на засіданні комісії, так і в судовому засіданні, неповнолітній ОСОБА_6 висловив своє бажання проживати разом з бабцею. Покликається на те, що відповідачка, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки щодо неповнолітньої дитини, тривалий час свідомо ухиляється від їх виконання, не піклується про нього, матеріально не підтримує, не проявляє до дитини материнської любові та турботи. На думку апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що хоч відповідачка під час розгляду справи заперечувала проти позову, зазначаючи, що вона бажає спілкуватись з сином, його виховувати, проте відразу після судових засідань залишала територію України. Апелянт зазначає, що фактично на даний час неповнолітній онук залишився без засобів для існування, оскільки пенсія по втраті годувальника надходить на банківську карту його матері, і лише з власної волі вона може перераховувати кошти на додаткову карту онука. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника органу опіки та піклування ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено ухилення матері дитини, ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина, ОСОБА_3 , а тому враховуючи бажання матері брати участь у вихованні і спілкуванні з сином, виходячи з якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, вважав відсутніми підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18 лютого 2006 року відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2017 року, яке набрало законної сили 06 червня 2017 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

Батько дітей ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті вибухова травма, ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків.

З довідки №342 від 31 березня 2022 року, виданої секретарем Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області (далі Старосамбірська міськрада) та з копії будинкової книги вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають та зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , тобто ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом з бабусею, ОСОБА_1 .

З акту від 31 березня 2022 року, складеного комісією в складі депутата міської ради Жук І.В. та сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , котрий підписаний вказаними особами та міським головою Старосамбірської міськради ОСОБА_11 , встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 разом з внуком ОСОБА_3 , в будинку є всі необхідні умови для проживання сім`ї.

З листа-повідомлення, підписаного 23 січня 2023року класним керівником та директором Закладу загальної середньої освіти I-III ступенів №2 м. Старий Самбір Львівської області, встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 проживав тільки з татом та бабцею, мати хлопчика проживає в Італії та жодного разу не телефонувала в школу і не цікавилась навчанням сина, не шукала зв`язку з класним керівником.

З характеристики, виданої 04 квітня 2022 року директором Закладу загальної середньої освіти I-III ступенів №2 м. Старий Самбір Львівської області, встановлено, що ОСОБА_3 є учнем 7 класу даної школи, на час навчання в школі має достатній рівень довільної пам`яті, логічного і тверезого мислення. Він є в міру відкритим з тими, кого відносить до числа своїх друзів, проте намагається бути щирим і відкритим з усіма. Крім того, він проявляє холеричний тип темпераменту, позитивно реагує на прохання. Авторитетом для нього завжди був батько, дуже тепло та з любов`ю відгукується про бабусю, яка завжди здатна підтримати, допомогти та надихнути на подолання труднощів, що зустрічалися.

У характеристиці зазначено, що саме ОСОБА_12 (бабуся) постійно підтримує зв`язок зі школою, класним керівником, активно співпрацює задля належного виховання внука ОСОБА_6 та має на нього позитивний вплив.

Аналізуючи зміст характеристики, колегія суддів звертає увагу на те, що характеристика не містить інформації про те, що саме матір дитини цікавилася навчанням, успіхами сина у навчанні, його поведінкою у школі, у характеристиці не зазначено, яку ж участь у навчанні сина, у його вихованні, розвитку, відпочинку після уроків чи під час канікул приймала чи приймає його матір, ОСОБА_3 , чи створила вона належні умови для навчання сина.

А відтак, колегія суддів вважає, що згаданою вище характеристикою безспірно підтверджується відсутність участі матері, ОСОБА_3 , у навчанні сина, ОСОБА_3 , у його вихованні, у духовному та фізичному розвитку, що є її батьківським обов`язком.

Відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів, які б спростовували такий висновок суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, з акту обстеження сім`ї від 04 квітня 2022 року, складеного завідувачем сектору служби у справах дітей ОСОБА_13 та головним спеціалістом сектору служби у справах дітей Микуляком Р.М., вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 разом з внуком ОСОБА_3 , в будинку є всі необхідні умови для проживання сім`ї. Зі слів ОСОБА_1 комісією встановлено, що мати дитини разом з сином не проживає, залишила дитину у віці 1 рік 3 місяці з батьком, матеріально не допомагає, не піклується про дитину, її стан та розвиток, не проявляє до сина материнської любові.

Ту обставину, що син відповідачки з нею не проживає підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які є сусідами, а також визнавалося відповідачкою в суді першої інстанції.

Тобто, вищезгаданим безспірно підтверджується, що син відповідачки, ОСОБА_3 разом з матір`ю не проживає, за місцем реєстрації її місця проживання не зареєстрований.

Згідно з висновком органу опіки та піклування від 24 січня 2023 року № 89/02-23, вирішено вважати за доцільне позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Матеріалами справи підтверджується, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був допитаний судом першої інстанції в присутності педагога ОСОБА_16 , та пояснив, що на його переконання мама не виконує свої батьківські обов`язки відносно нього, а тому не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Також вказав, що він дуже ображений на маму за те, що в дитинстві вони з татом поділили дітей та визначили їх місце проживання, вважає, що матір його покинула в малолітньому віці, через що він проживав разом з батьком та бабцею. Додатково зазначив, що від бабці та сторонніх людей в селі чув багато негативної інформації про маму, а тому йому за неї та її минуле дуже соромно. Бабцю він дуже любить та хоче жити тільки з нею, категорично відмовляється їхати з мамою в Італію. Разом з тим, неповнолітній ОСОБА_3 підтвердив, що спілкується з мамою по телефону, приблизно 4-5 разів на рік вона висилала йому гроші, а також висилала посилки з продуктами харчування і одягом, купувала телефони, декілька разів приїздила в Україну та брала його до себе. У 2018 році літом два місяці жив у мами в Італії, вона пропонувала йому залишитись з нею, проте йому не сподобалось там, бо то інша країна та інша незнайома йому мова, яку він не хоче вивчати, тому в той період він вирішив повернутися в Україну до батька.

Позивачка ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_3 , посилалась на невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини п`ята та шоста статті 19 СК України). Суд оцінює його у сукупності з іншими доказами, які містяться у матеріалах справи. Відтак, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції критично оцінив висновок органу опіки та піклування, в якому повідомлено про прийняття комісією рішення про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки при складенні такого висновку було взято до уваги протокол бесіди із неповнолітнім ОСОБА_3 , котрий в судовому засіданні надав пояснення, які в більшій своїй частині не відповідають поясненням, зазначеним у висновку, та фактично зводяться до його незгоди проживати із мамою в Італії, хоча питання визначення місця проживання дитини не вирішувалося, і як встановлено судом з пояснень учасників справи, відомості про всі обставини, зазначені у висновку, отримані, в основному, від позивача ОСОБА_1 , що свідчить про фактичну необ`єктивність та певну упередженість при наданні відповідного висновку. Крім цього, суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо застосування до відповідача ОСОБА_3 заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини.

Колегія суддів не погоджується з такою оцінкою висновку органу опіки та піклування з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, син відповідачки, ОСОБА_3 , 2009 р.н., за життя батька, ОСОБА_5 , проживав разом з ним та його матір`ю (бабусею) ОСОБА_1 , які з самого народження, а в подальшому його дитинства, зростання займалися його вихованням, доглядали його, матеріально утримували, турбувалися про нього, про його фізичний та духовний розвиток.

В той же час, матір дитини, ОСОБА_3 , виїхавши до Італії, залишила його з батьком та бабусею, саме які, як безспірно встановлено судом, з дитинства забезпечували інтереси дитини, турбувалися про нього, виховували його, займалися його духовним та фізичним розвитком, цікавилися його навчанням, створювали йому належні умови для проживання, навчання та відпочинку, утримували його матеріально, що свідчить про те, що відповідачка не турбувалася про сина, самоусунулася від участі у вихованні дитини, від забезпечення інтересів дитини, тобто, ухилилася від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

На думку колегії суддів передача відповідачкою посилок, періодичне, не щомісячне пересилання нею коштів на утримання дитини, не можуть замінити материнську любов та турботу, яких так потребувала дитина і в ранньому віці, і в дитинстві, і в даний час, про що і зазначив у своїх поясненнях син відповідачки, ОСОБА_3 , сказавши, що у нього в душі є образа на матір, яка з дитинства залишила його з батьком та бабусею, позбавивши його материнської любові та материнської турботи, без яких він змушений був зростати.

Залишивши дитину з раннього віку на проживання та виховання з батьком дитини та бабусею, матір дитини зі своєї власної волі самоусунулася від здійснення нею батьківських обов`язків щодо виховання дитини, ухилилася від їх виконання, а періодичне пересилання коштів на утримання дитини за відсутності безпосереднього спілкування з дитиною, за відсутності безпосередньої участі у його вихованні та розвитку, а не по телефону, за відсутності участі у його навчанні, фізичному та духовному розвитку, не є достатнім вважати, що нею належно виконувалися батьківські обов`язки щодо виховання дитини.

Крім цього, з матеріалів справи також вбачається, що у зв`язку з військовою агресією росії, син відповідачки саме разом з бабусею, а не разом з матір`ю, з метою безпеки виїхав до Польщі, в той час, як його матір разом з його братом безпечно проживала в Італії.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що матір ОСОБА_3 з метою безпеки сина намагалася вивезти його з України в безпечне для проживання місце.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням районного суду у місті Радомі Польщі від 16 травня 2022 року вирішено для малолітнього ОСОБА_17 , який в цей час проживає в ОСОБА_18 , призначено тимчасового опікуна в особі його бабусі по батькові,

ОСОБА_19 відтак, беззаперечно знаючи про війну в Україні, проживаючи безпечно в Італії, матір дитини ОСОБА_3 , не намагалася забезпечити дитині безпечні умови проживання, не повернулася в Україну до дитини, щоб морально його підтримати, подбати про його психологічний стан, будучи обізнаною про проживання сина разом з бабусею в Польщі, не знайшла можливості з ним там зустрітися, поспілкуватися, морально його підтримати, не виявляла інтересу до його внутрішнього світу, внутрішніх переживань.

Судом апеляційної інстанції з пояснень сторін встановлено, що неповнолітньому ОСОБА_3 у зв`язку з загибеллю батька в результаті воєнних дій, була призначена пенсія у зв`язку з втратою годувальника, яка, як встановлено судом з пояснень сторін, перераховувалася на картку відповідачки, тобто, пенсійні кошти фактично отримувала відповідачка, хоча її син після смерті батька в березні 2022 року фактично проживав разом з бабусею, яка матеріально його утримувала, що спростовує висновки суду про те, що матір дитини його матеріально утримувала.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка приїхала в Україну після смерті батька дитини, ОСОБА_5 , не з метою, щоб забрати дитину в безпечне для проживання місце, а з метою оформлення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Колегія суддів вважає, що вищезазначеним безспірно підтверджується те, що ОСОБА_3 ухилялася від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, ОСОБА_3 , 2009 р.н., а періодичне надіслання коштів на його утримання, періодична передача подарунків, часткова участь в матеріальному утриманні, періодичні телефонні дзвінки, не є доказом материнської турботи про дитину, не є доказом участі у вихованні дитини, доказом піклування про її фізичний і духовний розвиток, забезпечення інтересів дитини, переживання за її психологічний стан в умовах війни, про стан здоров`я, про навчання, про підготовку до самостійного життя.

На думку колегії суддів, матір дитини не турбувалася про сина, ніколи не цікавилася його успіхами, в тому числі і успіхами у навчанні, його труднощами, не виявляла інтересу до його внутрішнього світу, його переживань, з самого раннього дитинства не була поруч з ним, з дитинства він не відчував материнської турботи та любові, матір не брала у часті у його вихованні, навчанні, фізичному та духовному розвитку, не спілкувалася з ним в обсязі, необхідному для нормального усвідомлення.

Вищезазначене колегія суддів розцінює як винне ухилення матері ОСОБА_3 від виконання обов`язків щодо виховання сина, ОСОБА_3 , 2009 року народження.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у позові врахував якнайкращі інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, оскільки як встановлено судом апеляційної інстанції, у спілкуванні дитини з матір`ю нічого не змінилося, після ухвалення судового рішення судом першої інстанції дитина надалі проживає разом з бабусею, безпосереднє спілкування між дитиною та матір`ю відсутнє, відповідачка участі у вихованні дитини не бере, так як і надалі проживає в Італії, матеріально дитина утримується за рахунок призначеної після смерті батька пенсії, карточку на отримання якої ОСОБА_3 передала позивачці лише під час розгляду справи судом першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що судом встановлено, що матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається бабця позивач ОСОБА_1 , однак це не свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки окрім інших обов`язків батьків, матеріальне утримання дитини є лише одним із таких обов`язків, а виконання відповідачкою, як матір`ю дитини, ОСОБА_3 , інших батьківських обов`язків щодо виховання дитини, відповідачкою, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами.

На думку колегії суддів те, що до відповідача ОСОБА_3 не застосовувались заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки застосування згаданих заходів не обов`язково має передувати вирішенню питання про позбавлення батьківських прав.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відмовляючи у задоволенні позову суд зазначив, що поведінка матері відносно своєї дитини свідчить про її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки, однак такий висновок суду є лише припущенням, оскільки матір дитини не вчинила жодних дій спрямованих на виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина, пояснивши, що на даний час, не бажаючи завдати синові болю та душевних страждань, не намагається насильно втручатись у його життя.

За результатами оцінки наданих сторонами доказів і їх особистих пояснень в судовому засіданні, пояснень свідків, а також пояснень неповнолітнього ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність спілкування матері з сином і неприйняття нею участі у його вихованні, викликано кількома причинами, основною з яких є тяжкі відносини, які склалися між сторонами на ґрунті взаємних образ і звинувачень, крім того, суд вважав, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що будь-які життєві обставини не повинні бути перешкодою для виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, дитина не повинна від цього страждати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував те, що відповідач під час розгляду справи заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав, зазначаючи про те, що вона бажає спілкуватися зі своєю дитиною, а тому, як вважав суд першої інстанції, така поведінка відповідача дає підстави вважати, що остання не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином, однак, як встановлено судом апеляційної інстанції відносини між матір`ю та сином не змінилися, син надалі проживає з бабусею, матір, проживаючи в Італії, участі у його вихованні не приймає.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази вказують лише на помилки у вихованні та недостатню участь матері у житті дитини, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення її батьківських прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження її зв`язків з сім`єю, в тому числі і з матір`ю.

Такі висновки суду спростовується матеріалами справи, поясненнями дитини ОСОБА_3 , який вважав за потрібне позбавити його матір, ОСОБА_3 , батьківських прав з тих підстав, що нею свідомо не виконуються батьківські обов`язки щодо його виховання.

Перевіряючи підстави позову, обставини, якими позивачка обґрунтовувала позовні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав, суд першої інстанції, з урахуванням прохання відповідачки не позбавляти її батьківських прав та бажання виховувати сина, повинен був з`ясувати, чи дійсно поведінка позивачки була такою, що перешкоджала відповідачці спілкуватися з дитиною, з яких конкретно причин відповідачка не брала участі у вихованні дитини, чи залежали всі такі причини особисто від неї та чи втрачені сімейні зв`язки між матір`ю і сином, як саме відповідачка має намір змінити поведінку щодо сина, які заходи вона має намір вживати для виконання нею батьківських обов`язків щодо вихованню сина.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

При вирішенні спору про позбавлення батьківських прав основним для суду мають бути якнайкращі інтереси дитини, а також те, що між інтересами дитини та інтересами матері повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що відсутність участі у вихованні сина не залежала від волі матері, оскільки, на думку колегії суддів, саме від її волі, від її бажання залежить змінити свою поведінку на краще, змінити своє ставлення до сина, ставлення до виконання нею батьківських обов`язків не лише по матеріальному утриманню дитини, але і щодо його виховання, фізичного та духовного розвитку.

Суд апеляційної інстанції не може розцінювати залишення з раннього дитинства сина з батьком та бабусею у зв`язку з виїздом до Італії, у зв`язку з чим вихованням, навчанням, розвитком дитини займалися виключно батько та бабуся, як таку, що від неї не залежить, оскільки виїжджаючи за межі України повинна була подумати над тим, хто у її відсутності буде виховувати сина, проявляти до нього материнську любов та турботу, дбати про нього, якби це мала і могла робити саме матір.

Саме від відповідачки залежало те, щоб проживати разом з дитиною, займатися його вихованням, дбати про його розвиток, матеріальне забезпечення, не перекладаючи весь тягар виховання на бабусю, що свідчить про те, що відповідачка фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

На думку колегії суддів, перебування матері дитини з народження і протягом всього часу від дня його народження до сьогодні за межами України, не може бути оправданням того, що вона не мала об`єктивної, незалежної від неї, можливості виконувати батьківські обов`язки, оскільки виїхала на заробітки.

Наведене вище спростовує висновки суду першої інстанції про те, що невиконання відповідачкою батьківських обов`язків не було умисним і що неналежне піклування про дитину виникло з підстав, що не залежать від відповідачки, та не може свідчити про існування об`єктивних перешкод для здійснення відповідачкою її батьківських обов`язків щодо виховання сина.

Одне лише бажання відповідачки брати участь у виховуванні сина, яке вона висловила в суді першої інстанції, не може вважатися проявом батьківського піклування, турботи, дійсного бажання брати участь у вихованні дитини, виконувати батьківські обов`язки, оскільки матір і надалі проживає в Італії, а її син проживає разом з бабусею.

З урахуванням вищенаведеного, встановивши, що матір ОСОБА_3 ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, враховуючи висновок органу опіки та піклування, побажання ОСОБА_3 про позбавлення його матері батьківських прав щодо нього, наявні для цього підстави, передбачені п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, що встановлені судом апеляційної інстанції, з метою захисту якнайкращих інтересів дитини ОСОБА_3 , 2009 р.н., колегія суддів приходить до висновку про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо сина, ОСОБА_3 .

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами розгляду апеляційної інстанції судове рішення скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав та прийнято в цій частині нову постанову про задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у зв`язку із розглядом справи покладаються на відповідачку.

За таких обставин, зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1498.00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 червня 2023 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав щодо сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1488 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09.11.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк