Справа №484/3500/22
Провадження № 22-ц/812/833/23
№22-ц/812/845/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

без участі сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційні скарги

Національного військово-історичного музею України

та

ОСОБА_1 , подану адвокатом Вяловою Іриною Михайлівною

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 травня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Маржиною Т.В., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного військово-історичного музею України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - директор Філії Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення - Рахлицький Сергій Олександрович, про визнання незаконними та скасування наказів про оголошення доган та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

17 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національного військово-історичного музею України, філії Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - директор Філії Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення - Рахлицький С.О., про визнання незаконними та скасування наказів про оголошення доган та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 08 квітня 2015 року вона була прийнята на роботу головним бухгалтером - начальником фінансово-економічної служби Філії Національного військово-історичного музею України музею ракетних військ стратегічного призначення (далі Філія).

Наказом директора Філії від 08 серпня 2022 року №46 «Про результати проведення службового розслідування» ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни за неналежне виконання функціональних обов`язків, що обґрунтовано тим, що при звільненні інженера ОСОБА_2 були виявлені порушення строків нарахування та виплати сум, належних до виплати при звільненні, тобто допущено неналежне виконання функціональних обов`язків бухгалтером фінансово-економічної служби з нарахування заробітної плати ОСОБА_3 та неналежне виконання функціональних обов`язків головним бухгалтером начальником фінансово-економічної служби ОСОБА_1 .

Наказом Директора Філії від 25 серпня 2022 року № 49 «Про порушення вимог статті 110 КЗпП України, статті 30 Закону України «Про оплату праці» працівниками фінансово-економічної служби філії Національного військово-історичного музею України музею ракетних військ стратегічного призначення та про усунення недоліків» головному бухгалтеру ОСОБА_1 оголошено догану за слабкий контроль за діяльністю працівників фінансово-економічної служби Філії, що призвело до порушення зазначених положень нормативно-правових актів, та колективного договору Філії на 2022-2024 роки.

З такими наказами про накладення дисциплінарних стягнень ОСОБА_1 не погодилась, вважає їх незаконними і просить скасувати, посилаючись на те, що накази не відповідають вимогам трудового законодавства, в них не зазначено суть порушення та фактичні обставини, за які ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності. У наказі №46 від 08 серпня 2022 року не конкретизовано, в чому саме полягало невиконання функціональних обов`язків, коли такий факт мав місце, відсутнє посилання на нормативно-правовий акт. У наказі № 49 від 25 серпня 2022 року не конкретизовано, в чому полягав слабкий контроль за діяльністю працівників фінансово-економічної служби, що саме призвело до порушення статті 110 КЗпП та Закону «Про оплату праці».

Наказом №130 від 14 вересня 2022 року ОСОБА_1 - головного бухгалтера, начальника фінансово-економічної служби звільнено з роботи з 14 вересня 2022 року за втратою довір`я на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.

Вказаний наказ про звільнення вважає незаконним, оскільки за пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України може бути звільнено працівника у разі доведення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього власника або уповноваженого ним органу. Позивачка не відноситься до кола таких працівників. А у наказі не зазначено про жодні її винні дії, які б слугували підставою для втрати довір`я.

Незаконним застосуванням з боку відповідача відносно неї дисциплінарного стягнення та у зв`язку з незаконним звільненням їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 10000 грн. та полягає в наявності негативних змін у її житті, що призвели до втрати нормальних життєвих умов, до постійних душевних страждань через незаконні дії відповідача, які вона відчула як через несправедливе покарання, так і через неможливість довести роботодавцеві сумлінність своїх дій та належне виконання трудових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією.

З наведених підстав та з врахуванням уточнення позовних вимог, позивач остаточно просила скасувати зазначені вище накази, поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера, начальника фінансово-економічної служби Філії та на підставі ст. 235 КЗпП стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20 767 грн. 34 коп. за період з 15 вересня 2022 року по день ухвалення рішення по справі, а також на підставі ст. 237-1 КЗпП стягнути на її користь з Філії на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., оскільки через неправомірні дії такого відповідача вона пережила душевні хвилювання, страждання, змінився звичайний уклад її життя, вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, втратила заробіток.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 травня 2023 року провадження у справі в частині позовних вимог до філії Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення закрито.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 травня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним і скасовано наказ директора філії Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення Рахлицького С.О. № 46 від 08 серпня 2022 року «Про результати проведення службового розслідування», в частині оголошення догани головному бухгалтеру начальнику фінансово-економічної служби філії Національного військово-історичного музею України музею Ракетних військ стратегічного призначення ОСОБА_1 .

Визнано незаконним і скасовано наказ директора філії Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення Рахлицького С.О. № 49 від 25 серпня 2022 року «Про порушення вимог статті 110 КЗпП України, статті 30 Закону України «Про оплату праці» працівниками фінансово-економічної служби філії Національного військово-історичного музею України музею Ракетних військ стратегічного призначення та усунення недоліків, яким головному бухгалтеру начальнику фінансово-економічної служби Кирилюк О.Ю. оголошено догану.

Визнано незаконним і скасовано наказ директора філії Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення Рахлицького С.О. № 130 від 14 вересня 2022 року, яким ОСОБА_1 - головного бухгалтера - начальника фінансово-економічної служби, звільнено з роботи з 14 вересня 2022 року за втратою довір`я на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного бухгалтера начальника фінансово-економічної служби філії Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення.

Стягнуто з Національного військово-історичного музею України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 вересня 2022 року по день ухвалення судового рішення 30 травня 2023 року включно в сумі 169 491 грн. 60 коп. з відрахуванням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів, а також суми компенсації, яку вона отримала у зв`язку зі звільненням, моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., судові витрат по сплаті судового збору 2 977 грн. 20 коп. та на користь держави судовий збір в сумі 2 147 грн. 20 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним та скасуванні наказу директора філії Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення Рахлицького С.О. № 46 від 08 серпня 2022 року «Про результати проведення службового розслідування», в частині оголошення догани головному бухгалтеру начальнику фінансово-економічної служби філії Національного військово-історичного музею України музею Ракетних військ стратегічного призначення Кирилюк О. Ю., суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутня вина бухгалтера з нарахування заробітної плати ОСОБА_3 у несвоєчасному нарахуванні і виплаті інженеру ОСОБА_2 належних до виплати сум при звільненні. Ситуація виникла фактично з вини працівників відділу кадрів, які несвоєчасно передали наказ про звільнення до бухгалтерії.

Оскільки відповідальний бухгалтер ОСОБА_3 , яка була підпорядкована головному бухгалтеру ОСОБА_1 , не вчиняла дисциплінарних проступків, судом не встановлено її вини у порушення ст. 116 КЗпП України, відповідно, відсутні підстави і для притягнення до дисциплінарної відповідальності головного бухгалтера за неналежний контроль за роботою бухгалтера ОСОБА_3 в даному випадку.

З огляду на такі обставини, встановлені судом, наказ № 46 від 08 серпня 2022 року є незаконним, оскільки не містить чітких формулювань суті та обставин допущеного проступку, а також відсутні докази вини позивачки та наявності причинного зв`язку між її діями (бездіяльністю) та порушенням трудового законодавства. А відтак, він підлягає скасуванню в частині притягнення до відповідальності ОСОБА_1 .

Що стосується наказу №49 від 25 серпня 2022 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що він повністю не відповідає наведеним вимогам трудового законодавства, не містить обставини, які є суттєвими для визначення його правомірності, з його тексту не ясно, за що ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності, також не зазначено, що є підставою наказу, тобто він є формальним і тому незаконним. Від ОСОБА_1 не відбирались пояснення, вона не була обізнана про службове розслідування, ознайомлена з його результатами. З огляду на такі обставини не можливо встановити, чи стосуються надані відповідачем копії документів, в тому числі результати службового розслідування, оскаржуваного наказу; за наслідками яких фактів проводилось службове розслідування, які факти виявлені, тобто надані відповідачем з цього приводу письмові докази не можна вважати належними, оскільки при винесенні самого оскаржуваного наказу було порушено принцип правової визначеності.

Оскільки оспорюваний наказ не містить чітких формулювань суті порушення та викладу обставин допущеного позивачкою проступку, відсутні докази вини позивачки та наявності причинного зв`язку між її діями (бездіяльністю) і порушенням трудового законодавства, а містяться лише загальні посилання на порушення останньою положень нормативно-правових актів без прив`язки до певних фактів, тому не можна дійти однозначних висновків про доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні дисциплінарного проступку і правомірності накладеного на неї дисциплінарного стягнення.

За наведених судом обставин вказаний наказ є незаконним і підлягає скасуванню.

Щодо наказу про звільнення, то суд першої інстанції зазначив, що оскільки в оскаржуваному наказі не зазначено підстав його винесення, а також не вказано фактів, що стали підставою втрати довір`я до ОСОБА_1 , суд визнає, що такі підстави відсутні, а тому наказ про звільнення є незаконним і підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнена без належної правової підстави, тобто незаконно.

В апеляційній скарзі Національний військово-історичний музей України вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, а тому просили про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, зазначали, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки.

Зазначають, що судом першої інстанції, взагалі проігноровано письмові докази, які наявні в матеріалах справи.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно, з надуманих підстав визнав неправдивими показання свідка ОСОБА_4 , яка давала свідчення після попередження її про кримінальну відповідальність.

Щодо відшкодування позивачці моральної шкоди, зазначають, що, по-перше, вона взагалі не підлягає відшкодуванню, оскільки відповідач діяв правомірно. По-друге, позивачкою не наводиться будь-якого розрахунку суми заявленої моральної шкоди, рівно як і не наводиться будь-яких доказів її душевних та фізичних страждань, негативних змін у її житті. За таких умов моральна шкода не підлягає стягненню.

Одночасно не погоджуються з рішенням суду першої інстанції щодо зобов`язання стягнути з Національного військово-історичного музею України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Оскільки, ОСОБА_1 не перебувала в трудових відносинах саме з Національним військово-істеричним музеєм, до якого вона позивається, а перебувала в трудових відносинах з філією Національного військово-історичного музею України - музеєм Ракетних військ стратегічного призначення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції не визначився зі змістом спірних відносин та невірно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 вересня 2022 року по день ухвалення судового рішення 30 травня 2023 року включно в сумі 169491 грн. 60 коп., в той же час помилково зазначив про відрахуванням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів, а також суми компенсації за невикористану відпустку, яку позивач отримала у зв`язку зі звільнення.

Чинним законодавством не передбачено відрахування із стягнутої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при незаконному звільненні суми компенсації отриманої у зв`язку зі звільненням. Нарахована та виплачена сума компенсації за невикористані відпустки, належала до сплати відповідачем позивачці при звільненні та не належить до сум, які підлягають стягненню за час вимушеного прогулу.

Тому просила, оскаржуване рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення з Національного військово-історичного музею України середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 вересня 2022 року по день ухвалення судового рішення 30 травня 2023 року включно в сумі 169491 грн. 60 коп. з відрахуванням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів, а також суми компенсації, яку вона отримала у зв`язку зі звільненням та виключити з мотивувальної та резолютивної частини в частині задоволених вимог про стягнення з Національного військово-історичного музею України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 вересня 2022 року по день ухвалення судового рішення 30 травня 2023 року включно в сумі 169491 грн. 60 коп. висновок про «відрахування із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів, а також суми компенсації, яку вона отримала у зв`язку зі звільненням».

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ні відповідач, ні третя особа не скористалися.

У письмових поясненнях наданих до суду апеляційної інстанції представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Вялової І.М., остання просила задовольнити їхню апеляційну скаргу, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскільки наведені в ній доводи є необґрунтованим та безпідставними.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Національного військово-історичного музею України слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Вяловою І.М. задовольнити частково.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частини 1 статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частини 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до статте 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з частиною 1 статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно зі статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За загальним принципом, закріпленим частини 1 статті 147 КЗпП України, дисциплінарне стягнення може бути застосовано винятково за порушення трудової дисципліни.

Таке порушення, у розумінні КЗпП України, настає в разі недотримання працівником приписів статті 139 КЗпП України.

Наказ про накладення на працівника дисциплінарного стягнення за своєю юридичною природою є рішенням відповідного суб`єкта згідно з його повноваженнями, яке спрямовано на регулювання трудових відносин у середині колективу, містить норми права (або правила), що були порушені, має персоніфікований характер і розрахований на одноразове застосування.

Накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення повинні містити чітке формулювання суті та обставин допущеного працівником проступку, підстави прийняття рішення про притягнення до відповідальності, час вчинення і час виявлення самого проступку та обґрунтування обрання певного виду стягнення, з урахуванням передбачених законодавством обставин.

Зі змісту статті 138 КЗпП України вбачається обов`язок саме роботодавця доводити наявність умов, серед яких вина працівника, для притягнення такого до відповідальності.

При розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.

У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акту чи акту локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. Виконання всіх цих вимог є безумовною запорукою правильного та законного оформлення прийнятого роботодавцем рішення, що одночасно виступає гарантією дотримання трудових прав працівників.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №515/1087/17 зазначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок. Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

При цьому, ознакою порушення працівником трудової дисципліни, яка може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності у формі оголошення догани, є наявність вини в його діях чи бездіяльності, шкідливі наслідки та причинний зв`язок між ними і поведінкою правопорушника.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 зроблено правовий висновок про те, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Однак правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що наказом директора філії Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення (далі - філія Музею) № 50 від 08 квітня 2015 року ОСОБА_1 прийнято на роботу головним бухгалтером - начальником фінансово-економічної служби 08 квітня 2015 року, встановлено строк випробування 2 місяці, надано право другого підпису (т.1 а.с.15, 16).

Відповідно до Положення про філію Національного військово-історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення» затвердженого наказом директора Національного військово-історичного музею України № 27 від 17 серпня 2022 року, філія Музею є відокремленим підрозділом Національного військово-історичного музею України відповідно до Наказу Міністра оборони України від 16 липня 2010 року № 374 та не має статусу юридичної особи. Директор філії має право, в тому числі, приймати на роботу та звільняти з роботи працівників філії Музею відповідно до чинного законодавства.

Посадові особи філії музею несуть відповідальність за стан бухгалтерського обліку, своєчасне подання бухгалтерської та іншої звітності. Зазначені обставини також підтверджуються довідкою № 66/14 з ЄДРПОУ (т.1 а.с.19-24,85).

Колективним договором, узгодженим і затвердженим 17 січня 2022 року, додатково врегульовані трудові, соціально-економічні відносини, забезпечення соціально-трудових прав, гарантій працівників філії (т.1 а.с.99-117).

30 грудня 2021 року директором філії Музею затверджена посадова інструкція головного бухгалтера - начальника фінансово-економічної служби філії, з якою ОСОБА_1 ознайомлена під підпис 30 грудня 2021 року (т.1 а.с.118-125).

Щодо наказів про оголошення доган.

Наказом директора філії Музею №46 від 08 серпня 2022 року «Про результати проведення службового розслідування» за порушення трудової дисципліни (стаття 147 КЗпП України) за неналежне виконання функціональних обов`язків головному бухгалтеру начальнику фінансово-економічної служби філії Національного військово-історичного музею України музею Ракетних військ стратегічного призначення ОСОБА_1 оголошено догану (т.1 а.с.17).

При цьому у наказі як підставу для застосування дисциплінарного стягнення зазначено те, що в ході проведення розслідування комісією встановлено, що при звільненні інженера ОСОБА_2 були виявлені порушення строків нарахування і виплати сум при звільненні, що є наслідком неналежного виконання функціональних обов`язків бухгалтера фінансово-економічної служби з нарахування заробітної плати ОСОБА_3 та неналежного виконання функціональних обов`язків головного бухгалтера - начальника фінансово-економічної служби ОСОБА_1 , яка не здійснила контроль за діяльністю працівника фінансово-економічної служби. Цим же наказом оголошено догану і бухгалтеру ОСОБА_3 ( т.1 а.с.17).

ОСОБА_1 при ознайомлені з наказом 09 серпня 2022 року зазначила, що вона не згодна з цим наказом та проведеним службовим розслідуванням (т.1 а.с.181-182).

Із посадової інструкції головного бухгалтера - начальника фінансово-економічної служби філії, п.4.1 вбачається, що головний бухгалтер несе відповідальність за неякісне та несвоєчасне виконання посадових обов`язків, бездіяльність або зловживання наданими йому правами, достовірність даних у встановлених формах звітності - у межах визначених законодавством України.

У своїх пояснення на усний запит директора філії Музею щодо проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_2 від 03 серпня 2022 року, позивач ОСОБА_1 зазначила, що відповідно до посадової інструкції відповідальною за нарахування заробітної плати, прирівняних до них виплат, складання розрахункової відомості, розрахунків із заробітної плати є бухгалтер ОСОБА_5 .

Так, 26 липня 2022 року бухгалтер ОСОБА_3 отримала копію наказу від 21 липня 2022 року №97 про звільнення з 26 липня 2022 року з роботи інженерна експозиційного відділу ОСОБА_2 , про що було зроблено останньою відмітку на копії наказу із зазначенням дати отримання « 26.07.2022р.»( т.1 а.с.178). Після отримання цього наказу був проведений розрахунок заробітної плати та прирівняних до неї виплат на дату звільнення ОСОБА_2 , складено розрахункову відомість нарахованої заробітної плати за липень 2022 року та надання їй ( позивачеві) на підпис та підпис директору філії.

27 липня 2022 року ФЕС були внесені та відправлена до УДКСУ у Первомайському районі Миколаївської області в електронному вигляді реєстр бюджетних фінансових зобов`язань розпорядників бюджетних коштів від 27 липня 2022 року №52 та реєстр платіжних доручень №№217-223 від 27 липня 2022 року, які були оброблені казначейством 28 липня 2022 року. Крім того, на підставі розрахунково-платіжної відомості 27 липня 2022 року була сформована відомість розподілу виплат №220727РВ19 до АТ КБ «Приватбанк», яка була підписана нею та директором за допомогою електронного ключа та 28 липня 2022 року після зарахування коштів казначейством були перераховані належні кошти при звільненні ОСОБА_2 на його зарплатний картковий рахунок (т.1 а.с.170, 171,172-173,174,175,178).

З цього приводу також було надано письмові пояснення інспектором відділу кадрів філії Лелеки Н., яка вказала, що 21 липня 2022 року вона отримала заяву на звільнення від ОСОБА_2 . Цього ж дня було видано наказ директора про звільнення. Вранці 22 липня 2022 року вона передала наказ бухгалтеру ОСОБА_6 разом із довідкою ОК7, яку роздрукувала на прохання останньої (т.1 а.с.176-177).

За наслідками службового розслідування, яке було проведено за розпорядженням директора філії Музею було складено акт від 08 серпня 2022 року. Відповідно до цього акту комісія дійшла висновку про порушенням вимог статті 116 КЗпП України працівниками ФЕС філії, оскільки заробітна плата ОСОБА_2 була виплачена замість 26 липня 2022 року - 27 липня 2022 року, а відтак запропонувала притягнути до дисциплінарної відповідальності головного бухгалтера ОСОБА_1 за відсутність контролю за діями підлеглих при розрахунку інженера ОСОБА_2 при звільненні з роботи та бухгалтера ОСОБА_3 за порушення вимог статті 116 КЗпП України ( т.1 а.с.179-180).

Проте відповідно до посадової інструкції бухгалтера по фінансовому обліку та розрахункам філії Національного військово-історичного музею України, затвердженою 30 грудня 2021 року, відповідальною за нарахування заробітної плати, прирівняних до них виплат, складання розрахункової відомості, розрахунків із заробітної плати відповідно до посадової інструкції є бухгалтер ФЕС ОСОБА_3 .

Відповідно до п.2.3 посадової інструкції головного бухгалтера філії Музею, головний бухгалтер зобов`язаний особисто здійснювати контроль за діяльністю працівників фінансово-економічної служби, організувати її спеціальну підготовку.

Суд першої інстанції задовольняючи ці вимоги дійшов висновку про відсутність вини бухгалтера по нарахуванню заробітної плати ОСОБА_3 у несвоєчасному нарахуванні та виплаті ОСОБА_2 належних до виплати сум про звільнення, ситуація виникла фактично з вини працівників відділу кадрів, які несвоєчасно передали наказ про звільнення бухгалтерії. Так як судом не встановлена вина ОСОБА_3 у порушені статті 116 КЗпП України, відповідно відсутні і підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача.

Суд критично поставився до пояснень свідка ОСОБА_4 , яка працює інспектором відділу кадрів філії про те, що наказ №97 від 21 липня 2022 року про звільнення ОСОБА_2 вона передала бухгалтеру ОСОБА_7 22 липня 2022 року, скільки вказані неї обставити спростовується письмовими доказами наявними в матеріалах справи, а саме копією цього наказу з відміткою ОСОБА_7 про його отримання 26 липня 2022 року.

Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували б передачу наказу №97 від 21 липня 2022 року до бухгалтерії філії 22 липня 2022 року, а не 26 липня 2022 року відповідачем до суду не надано.

А відтак, доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом першої інстанції наданих письмових доказів, а саме письмові пояснення ОСОБА_4 від 03 серпня 2022 року та акту проведення службового розслідування від 08 серпня 2022 року відхиляються колегію суддів, оскільки зводяться до незгоди з наданою оцінкою цих доводів судом.

З врахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про незаконність оскаржуваного наказу в частин притягнення до відповідальності ОСОБА_1 (так як вона звернулася до суду за захистом порушеного права та інтересу), оскільки він не містить чітких формувань суті та обставин допущеного проступку, а також відсутні докази вини позивача та причинний зв`язок між діями( бездіяльністю) та порушенням трудового законодавства.

З врахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність оскаржуваного ОСОБА_1 наказу №46 від 08 серпня 2022 року і не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині.

Наказом директора філії Музею № 49 від 25 серпня 2022 року «Про порушення вимог статті 110 КЗпП України, статті 30 Закону України «Про оплату праці» працівниками фінансово-економічної служби філії Національного військово-історичного музею України музею Ракетних військ стратегічного призначення та усунення недоліків», виходячи з матеріалів службового розслідування та з метою недопущення у подальшому порушень КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» за слабкий контроль за діяльністю працівників фінансово-економічної служби філії, що призвело до порушень статті 110 КЗпП України, статті 30 Закону України «Про оплату праці», колективного договору філії на 2022-2024 роки, головному бухгалтеру - начальнику фінансово-економічної служби ОСОБА_1 оголошено догану; зменшено розмір доплати за підтримання постійної бойової готовності за серпень 2022 року на 10% (т.1 а.с.47).

Обґрунтовуючи підставність прийняття відповідачем наказу №49 від 25 серпня 2022 року (так як будь-які обґрунтування відсутні у тексті оскаржуваного наказу) відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що 11 серпня 2022 року на ім`я директора філії надійшли заяви від працівників музею ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які повідомили про порушення працівниками філії статті 30 Закону України « Про оплату праці» стаття 110 Закону України КЗпП та умов п.5.1.5 Колективного договору щодо ненадання розрахункових листів з зазначенням усіх видів нарахувань та утримань за місяць. Керівником філії було призначено і проведено службове розслідування (т.1 а.с. 185 -186).

16 серпня 2022 року ОСОБА_1 надала письмові пояснення де вона зазначила, що підтвердженням того, що працівники філії повідомлялися про розміри оплати праці, відповідно до статті 110 КЗпП України, то вони розписуються у розрахунково-платіжній відомості по нарахуванню заробітної плати за відповідний місяць, де містяться дані про суму нарахованої заробітної плати, утримання із заробітної плати, які передбачені чиним законодавством та належну до виплати (зараховану на картку банку) суму заробітної плати. Офіційно зареєстровано скарг від працівників філії до ФЕС з питань неповідомлення про належні суми заробітної плати, інші відомості, які передбачені статті 110 КЗпП України станом на 16 серпня 2022 року не надходило. Під час зборів трудового колективу таких претензій теж заявлено не було (т.1 а.с.188-189).

Відповідно до акту службового розслідування від 25 серпня 2022 року в ході роботи комісії з пояснень головного бухгалтера музею ОСОБА_1 та бухгалтера ОСОБА_3 встановлено, що тривалий час повідомлення про усі види нарахувань та утримання працівників музею не надавалися у зв`язку з відсутністю скарг з боку працівників музею та відсутністю відповідної програми. При цьому зазначили, що із заяв водія гаражу ОСОБА_8 слюсаря з ремонту автомобілів ОСОБА_10 , завідувача експозиційного відділу ОСОБА_11 , екскурсовода ОСОБА_12 , інженера ОСОБА_13 встановлено, що вони неодноразово зверталися до ФЕС музею, а саме до головного бухгалтера ОСОБА_1 та бухгалтера ОСОБА_3 про надання повідомлення про усі види нарахувань та утримань із заробітної плати, на що отримували відмову.

Враховуючи встановлені обставини, комісія дійшла висновку про порушення працівниками ФЕС статті 110 КЗпП України, статті 30 Закону «Про оплату праці» та положень колективного договору.

Згідно зі статтею 110 КЗпП України та статті 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про:

?загальну суму нарахованої заробітної плати з розшифровкою за видами виплат,

?розміри відрахувань та утримань із заробітної плати,

?суму заробітної плати, що належить до виплати після відрахувань податку та збору.

Колективним договором між керівництвом філії та трудовим колективом з питань трудових відносин, охорони праці, техніки безпеки та соціального захисту працівників Збройних Сил України на 20022-2024 роки, затвердженого 17 січня 2022 рок, зокрема у п.5.1.5, передбачено повідомлення працівників при кожній виплаті заробітної плати про усі види нарахувань та утримань за місяць.

Як зазначалося вище, у наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акту чи акту локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. Виконання всіх цих вимог є безумовною запорукою правильного та законного оформлення прийнятого роботодавцем рішення, що одночасно виступає гарантією дотримання трудових прав працівників.

Між тим, вказаний наказ містить лише посилання на порушення нормативних та локальних актів, при цьому фактичні обставини, які послужили підставою для застосування дисциплінарного стягнення до позивача у ньому не зазначені.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду про те, що оспорюваний наказ не містить чітких формулювань суті та обставин допущеного проступку, відсутні докази вини позивачки та наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і неналежним виконанням покладених на позивача трудових обов`язків, а містяться лише загальні, а не конкретні посилання на порушення останньою бухгалтерського обліку, тому не можна дійти однозначних висновків про доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні дисциплінарного проступку і накладення на неї дисциплінарного стягнення.

Вказаний наказ №49 від 25 серпня 2022 року на думку суду першої інстанції, з якою погоджується колегія суддів, повністю не відповідає наведеним вище вимогам закону, є формальним, не містить обставини, які є суттєвими для визначення його правомірності, з його тексту не зрозуміло, за що ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності, також не зазначено, що є підставою наказу, тобто він є формальним і тому незаконним.

Із письмових пояснень ОСОБА_1 від 17 серпня 2022 року вбачається, що заяви від 11 серпня 2022 року водія ОСОБА_8 та слюсара ОСОБА_9 нею було отримано 17 серпня 2022 року, проте вказані особи особисто до неї із вимогами про надання їм повідомлення про належні їм виплати не зверталися. На підтвердженням того, що працівники філії повідомлялися про розміри оплати праці, відповідно до ст.110 КЗпП України, то вони розписуються у розрахунково-платіжній відомості по нарахуванню заробітної плати за відповідний місяць, де містяться дані про суму нарахованої заробітної плати, утримання із заробітної плати, які передбачені чиним законодавством та належну до виплати (зараховану на картку банку) суму заробітної плати ( т.1 а.с.134-135).

Між тим, в акті службового розслідування вже є посилання на скарги інших осіб ОСОБА_12 , ОСОБА_13 від 22 серпня 2002 року та ОСОБА_14 від 16 серпня 2022 року, проте пояснень з приводу ненадання таких повідомлень вказаним особам позивач не надавала (т.1 а.с.136,137,190).

З огляду на такі обставини не можливо встановити, чи стосуються надані відповідачем копії документів, в тому числі результати службового розслідування, оскаржуваного наказу; за наслідками яких фактів проводилось службове розслідування, які факти виявлені, тобто надані відповідачем з цього приводу письмові докази не можна вважати належними, оскільки при винесенні самого оскаржуваного наказу було порушено принцип правової визначеності.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суть правопорушень із зазначенням усіх фактичних обставин викладені в акті службового розслідування від 25 серпня 2022 року не можуть взяті до уваги, оскільки за нормами трудового права саме в наказі про притягнення працівника до відповідальності роботодавець повинен викласти суть правопорушення та зазначити які саме посадові обов`язки порушив працівник. Саме наказ про притягнення працівника до відповідальності має правові значення та свідчить про застосування до особи дисциплінарного стягнення у вигляді догани та правових наслідків застосування такого виду відповідальності.

З врахуванням наведено колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Наказом директора філії Музею №130 від 14 вересня 2022 року ОСОБА_1 , головного бухгалтера - начальника фінансово-економічної служби, звільнено з роботи 14 вересня 2022 року за втратою довір`я на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України (т.1 а.с.48).

Як вбачається із протоколу службової наради від 14 вересня 2022 року підстави для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 є:

наказ директора філії №22 від 01 квітня 2022 року «Про результати проведення службового розслідування» , яким ОСОБА_1 оголошено догану догани за неналежну організацію бухгалтерського обліку стосовно витрат паливно-мастильних матеріалів та їх списання, що призвело до порушення чинного законодавства;

наказ директора філії Музею №46 від 08 серпня 2022 року «Про результати проведення службового розслідування» за порушення трудової дисципліни (стаття 147 КЗпП України) за неналежне виконання функціональних обов`язків головному бухгалтеру начальнику фінансово-економічної служби філії Національного військово-історичного музею України музею Ракетних військ стратегічного призначення Кирилюк О.Ю. оголошено догану

наказ директора філії Музею № 49 від 25 серпня 2022 року «Про порушення вимог статті 110 КЗпП України, статті 30 Закону України «Про оплату праці» працівниками фінансово-економічної служби філії Національного військово-історичного музею України музею Ракетних військ стратегічного призначення та усунення недоліків», відповідно до якого за слабкий контроль за діяльністю працівників фінансово-економічної служби філії, що призвело до порушень статті 110 КЗпП України, статті 30 Закону України «Про оплату праці», колективного договору філії на 2022-2024 роки, головному бухгалтеру начальнику фінансово-економічної служби ОСОБА_1 оголошено догану; зменшено розмір доплати за підтримання постійної бойової готовності за серпень 2022 року на 10%;

відмова головного бухгалтера ОСОБА_1 виконувати накази директора філії від 27 липня 20222 року №41 «Про покладання функціональних обов`язків уповноваженої особи з публічних закупівель» та наказу №44 від 04 серпня 2022 року «Про онлайн-навчання уповноваженої особи з публічних закупівель»;

відсутність з боку головного бухгалтера особистого контролю за додержанням вимог статтей 116,117 КЗпП України працівниками фінансово-економічної служби порушень при звільненні ОСОБА_2 та ОСОБА_15 . Розрахунку про остаточну заборгованість підприємства перед звільненнями працівниками головним бухгалтером не надано, пропозиції щодо виплати заборгованості не надано.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов:

1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо);

2) винна дія працівника;

3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Аналогічні висновки викладено і у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14.

Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Відповідно до посадової інструкції головного бухгалтера - начальника фінансово-економічної служби філії національного військово - історичного музею України - музею Ракетних військ стратегічного призначення зобов`язаний організовувати та вести фінансове господарство філії, забезпечувати виконання завдань, покладених на бухгалтерську службу ( п.2.1);

особисто здійснювати контроль за діяльністю працівників фінансово-економічної служби, організовувати їх спеціальну підготовку (п.2.3); своєчасно забезпечувати працівників філії заробітною платою та іншими вид виплатами, передбаченими чинним законодавством України( п.2.5.); організовувати і забезпечити ведення бухгалтерського обліку (затвердження бюджетних асигнувань, надходження та використання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей, необоротних активів, результаті фінансово-господарської діяльності філії, а також фінансових, розрахункових та господарських операцій)( п.2.6); підписує другим підписом всі бухгалтерські документи, пов`язанні з фінансово-господарською діяльністю ( платіжні доручення, корінці чеків та заяви на грошові кошти, платіжні, розрахунково-платіжні відомості на виплату заробітної плати, бухгалтерську звітність, службове листування з фінансових питань, документи з прийняття і видачі товарно-матеріальних цінностей та коштів тощо), підписувати регістри бухгалтерського обліку ( меморіальні ордери, книги аналітичного обліку, тощо)( п.2.7.); забезпечити схоронність готівки при зберіганні у філії та під час достави з установи банку. Щоденно перед здачею каси під охорону звіряти наявність готівки і цінностей в касі з даними бухгалтерського обліку( п.2.10); доповідати директору філії про одержання готівки та здачі в установу банку і не пізніше наступного дня подати касову книгу для перевірки надходження та видачі готівки( п.2.11); здійснювати контроль за дотримання касової, авансової, фінансової та штатно-тарифної дисципліни, а також встановлюваних правил та термінів проведення інвентаризації грошових коштів, бланків суворого обліку, матеріальних цінностей, нематеріальних активі, розрахунків( п.2.19).

Зважаючи на наведене, посада, яку обіймає позивач відноситься до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, оскільки підписує разом з керівником установи документи, що є підставою для приймання і видачі товарно-матеріальних цінностей та коштів тощо, без підпису головного бухгалтера вказані документи вважають недійсними й до виконання не приймаються.

Суду слід визначитись зі вказаним та дійти висновку, чи давали вчинені працівником дії підстави для втрати до нього довір`я. При цьому підставою для звільнення можуть вважатися не будь-які дії чи проступки зазначених працівників, а тільки умисне або необережне вчинення ними дій, що могло викликати втрату довір`я до них, як до осіб, яким можна ввірити матеріальні цінності. За загальним правилом йдеться про винні дії, вчинені при виконанні працівником функціональних обов`язків.

Звільнення з підстави втрати довіри може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Підставою для розірвання трудового договору у зв`язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна.

Підставою для втрати довір`я є використання працівником ввіреного йому для безпосереднього обслуговування майна в особистих цілях.

КЗпП України не вимагає повторюваності таких дій, тобто одного інциденту достатньо для звільнення.

Таким чином, обставини звільнення позивача з роботи з підстав недовіри не підтверджуються встановленими обставинами та не відповідають вимогам трудового законодавства.

Оскільки в оскаржуваному наказі не зазначено підстав його винесення, а також не вказано фактів, що стали підставою втрати довір`я до ОСОБА_1 , а саме використання, розпорядження ввіреного їй майна в особистих цілях, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів, про незаконність наказу про звільнення її із займаної посади та його скасування.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 звільнена без належної правової підстави, тобто незаконно.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийняття доказів, неправильного їх дослідження та оцінка, а саме копій: наказу директора Філії № 41 від 2 липня 2022 року; наказу директора Філії № 44 від 04 серпня 2022 року; протоколу службової наради від 12 серпня 2022 року, наказу директора Філії № 86 від 05.07.2022 року; протоколу службової наради від 31 серпня 2022 року; протоколу службової наради від 02 вересня 2022 року; заяви ОСОБА_3 від 02 вересня 2022 року; розрахунку-коригування заробітної плати ОСОБА_15 ; пояснень ОСОБА_1 від 02 вересня 2022 року; Акту проведення службового розслідування від 12 вересня 2022 року; Акту проведення службового розслідування від 13 вересня 2022 року; протоколу службової наради від 14.09.2022 року, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що вказані докази не підтверджують вчинення ОСОБА_1 винних дій, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до неї довір`я, адже саме на власника або уповноважений ним орган у разі спору покладено обов`язок доведення і факту порушення, і вину працівника, проте припущення власника не може бути підставою для виявлення недовіри до працівника.

Під час судового розгляду суду не надано доказів вчинення позивачем протиправних дій навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, які дають підстави для його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Аргументи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, а тому наказ, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера філії Музею є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на тій посаді, з якої її було звільнено.

Щодо вирішення вимог про компенсацію моральної шкоди.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд першої інстанції обґрунтовано констатував, що внаслідок незаконного звільнення (порушення права на працю) позивачці завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях через позбавлення її роботи та заробітної плати як джерела існування, необхідності зміни життєвих зв`язків, виникнення потреби докладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй звільненням, яке визнано незаконним.

Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції вірно зазначив, що сформульована позивачкою сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., з врахуванням обставини справи, характеру та обсяг страждань, яких зазнала позивачка внаслідок її незаконного звільнення, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану, є співмірним та такою, що відповідає засадам розумності та справедливості, оскільки компенсація моральної шкоди в її грошовому еквіваленті має на меті забезпечити покращення психоемоційного стану особи, забезпечивши почуття справедливості, а не безпідставне збагачення.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки дії відповідача є правомірними, позивачем не наведено будь-якого розрахунку суми завданої їй моральної шкоди та не надано доказів її душевного та фізичного страждання негативних змін у її життя не заслуговують на увагу, оскільки спростовується фактом її незаконного звільнення, що само по собі призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за використану відпустку.

Відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц (провадження № 14-592цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19) та неодноразово підтримано Верховним Судом.

Суд першої інстанцій, скасовуючи наказ роботодавця про звільнення позивача та поновлюючи останнього на роботі, зробив правильний висновок про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та обчислив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу -169 491 грн.60 коп., з урахуванням статті 235 КЗпП України й положень Порядку № 100, виходячи з виплат працівнику за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, а саме за липень і серпень 2022 року, так як позивача звільнено 14 вересня 2022 року. При цьому зазначив про відрахування із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів, а також суми компенсації, яку позивач отримала у зв`язку зі звільненням.

Позивач погодилася з рішенням суду в цій частині щодо розміру та періоду за який стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу, при цьому не погодилася з посиланням в мотивувальні та резолютивні частині оскаржуваного рішення про відрахування із вказаної суми - суми податків та інших обов`язкових платежів, а також суми компенсації, яку позивач отримала у зв`язку зі звільненням.

Із матеріалів справи вбачається, що середній заробіток за час вимушеного прогулу було обчислено із довідки про нараховану позивачеві заробітну плату за період з березня по серпень 2022 року, тобто розраховано із суми, з якої не утримано податки та обов`язкові платежі. Тобто, визначив суму без утримання податків та обов`язкових платежів.

У пункті 164.6 статті 164 ПК України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.

Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків).

Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19.

За такого, висновок суду про відрахування із визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу податків і обов`язкових платежів є правильним.

Між тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про відрахування із вказаної суми компенсації, яку позивач отримала у зв`язку зі звільненням, оскільки ці питання судом першої інстанції у цьому випадку не вирішуються, і вважає в цій частині доводи позивача такими, що заслуговують на увагу з огляду на таке.

Наказом №130 від 14 вересня 2022 року директора філії Національного військового музею зобов`язано бухгалтерію виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за:

31 календарний день за робочий період з 08 квітня 2016 по 07 квітня 2017 року;

9 календарних днів за робочий період з 08 квітня 2017 по 07 квітня 2018 року;

28 календарний день за робочий період з 08 квітня 2020 по 07 квітня 2021 року;

31 календарний день за робочий період з 08 квітня 2021 по 07 квітня 2022 року;

14 календарних днів за робочий період з 08 квітня 2022 по 14 вересня 2023 року.

Статтею 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Відповідно до преамбули Закону «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією.

За приписами пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Аналіз змісту зазначених норм права свідчить про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки при незаконному звільненні з роботи не може позбавити гарантованого права на відпочинок поновленого на роботі працівника, який виявив бажання скористатися цим правом. При цьому, грошова компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки, отримана працівником внаслідок незаконного звільнення з роботи, при реалізації ним права на відпочинок при поновленні на роботі поверненню не підлягає.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі №821/500/16 від 07 липня 2017 року.

Як вбачається із роз`яснень викладених у листі Міністерства соціальної політики України №1500/13/84-16 від 28.10.2016 року, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 82 КЗпП, статті 9 Закону час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), у разі поновлення його судом на роботі він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу. При цьому її тривалість визначається пропорційно з дати поновлення на роботі і до кінця його робочого року.

Якщо при звільненні, визнаному судом незаконним, працівнику була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, то після поновлення його на роботі права на використання цих днів відпустки він не має. Також не передбачено повернення працівником виплачених йому коштів за відпустку при звільненні чи зарахування їх в рахунок суми за відпустку, що надається за період вимушеного прогулу.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга позивача в цій частині підлягає задоволенню, виключивши із мотивувальної частини та абзацу 6 резолютивної частини оскаржуваного рішення висновок суду першої інстанції про відрахування із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу «суми компенсації, які позивач отримала при звільненні».

Доводів щодо неправильності проведеного судом першої інстанції розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційні скарги не містять.

Частиною 2 статті 48 ЦПК України визначено, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Статтею 46 ЦПК України визначено, що цивільна процесуальна правоздатність це здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи. Цивільну процесуальну правоздатність мають усі фізичні та юридичні особи.

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 Цивільного кодексу України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша-третя статті 95 ЦК України).

Відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України Філія Національного музею зареєстрована в реєстрі з правовим статусом суб`єкта - без права юридичної особи. Відповідно до Положення про Філію Національного музею, затвердженого наказом директора Національного музею від 17 серпня 2022 року, Філія Національного музею є відокремленим підрозділом Національного музею та не має статусу юридичної особи.

За таких обставин Філія Національного музею без статусу юридичної особи не має процесуальної правосуб`єктності у суді, тобто не може виступати позивачем чи відповідачем у цивільному процесі.

З огляду на викладене твердження відповідача про безпідставність стягнення нарахованих судом сум з Національного військово- історичного музею України на користь ОСОБА_1 не заслуговують на увагу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України зміні виключивши із мотивувальної частини та абзацу 6 резолютивної частини оскаржуваного рішення висновок суду першої інстанції про відрахування із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу «суми компенсації, які позивач отримала при звільненні».

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають перерозподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

Між тим зазначена зміна рішення суду першої інстанції не вплинула на перерозподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного військово-історичного музею України залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Вяловою Іриною Михайлівною задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 травня 2023 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини та абзацу 6 резолютивної частини оскаржуваного рішення висновок суду про відрахування із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу суми компенсації, яку ОСОБА_1 отримала у зв`язку зі звільненням.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2023 року.