КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 940/1221/22

провадження № 22-ц/824/11925/2023

19 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т.І.

при секретарі Усковій Я. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, третя особа - Тетіївський міський голова Балагура Богдан Олегович про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою виконавчого комітету Тетіївської міської ради на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року в складі судді Мандзюка С. В.,

встановив:

09.03.2021 ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з вказаним позовом до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, третя особа: Тетіївський міський голова Балагура Б. О. про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилалась на ті підстави, що 05.02.2003 її було прийнято на посаду спеціаліста-бухгалтера Кашперівської сільської ради, а 18.01.2015 - переведено на посаду секретаря-друкарки, діловода.

09.12.2020 Кашперівська сільська рада реорганізована шляхом приєднання до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, у відповідності до рішення Тетіївської міської ради «Про реорганізацію сільських рад, що увійшли до складу Тетіївської міської ради» № 09-01-VII.

09.12.2020 розпорядженням міського голови № 152 «Про попередження працівників про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 КЗпП України» вона була попереджена про наступне вивільнення.

09.02.2020 її було звільнено з роботи у зв`язку з реорганізацією, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно розпорядження міського голови Балагури Б. О. №36 від 05.02.2021.

Розпорядження в частині її звільнення вважала незаконним з таких підстав.

У відповідності до інформації, розміщеної на офіційному сайті Тетіївської міської ради, 11.01.21 оголошено конкурс на заміщення 8 вакантних посад спеціалістів на віддалених робочих місцях, 01.02.21 оголошено конкурс на заміщення 2 вакантних посад провідних спеціалістів, проте її не було переведено на іншу посаду.

Зазначила, що на її утриманні перебуває син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько якого ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Оскільки вона є одинокою матір`ю, утримує 13 річного сина, відповідач не мав права її звільняти.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження Тетіївського міського голови Балагури Б. О. №36 від 05.02.2021 року «Про звільнення працівників Височанської, Галайківської, Денихівської, Кашперівської, Клюківської, Кошівської, Одайпільської, П`ятигірської, Теліжинецької сільської ради» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади секретаря-друкарки, діловода; поновити ОСОБА_1 на посаді секретаря-друкарки, діловода виконавчого комітету Тетіївської міської ради; стягнути з виконавчого комітету Тетіївської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року позов задоволено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року апеляційну скаргу Тетіївської міської ради задоволено. Провадження у справі закрито.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року дану справу передано для розгляду до Тетіївського районного суду Київської області.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Тетіївського міського голови від 05 лютого 2021 року за № 36 «Про звільнення працівників Височанської, Галайковської, Денихівської, Кашперівської, Клюківської, Кошівської, Одайпільської, Пятигірської, Теліженецької сільських рад» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади секретаря-друкарки, діловода.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді секретаря-друкарки, діловода виконавчого комітету Тетіївської міської ради.

Стягнуто з виконавчого комітету Тетіївської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 231 691,18 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

23.06.2023 виконавчий комітет Тетіївської міської ради на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої доводи мотивує тим, що позивачка до свого звільнення обіймала посаду секретаря -друкаря, діловода Кашперівської сільської ради Тетіївського району Київської області.

Правонаступником Кашперівської сільської ради є Тетіївська міська рада ( ).

Водночас, рішенням суду позивачку поновлено на посаді у виконавчий комітет Тетіївської міської ради (), тобто в іншу юридичну особу, яка будь-яких зобов`язань при реорганізації на себе не брала. Тетіївська міська рада не залучалась до участі у вказаній цивільній справі в якості відповідача (співвідповідача, третьої особи), що в силу приписів п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і відмови в задоволенні позову.

Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивачка зазначила відповідачем виконавчий комітет Тетіївської міської ради і не залучила Тетіївську міську раду, яка відповідно до прийнятого сесією рішення №09-01-VІІІ від 09.12.2020 «Про реорганізацію сільських рад, що увійшли до складу Тетіївської міської ради» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Кашперівської сільської ради.

Приймаючи рішення про поновлення позивачки на посаді секретаря-друкарки, діловода виконавчого комітету Тетіївської міської ради, судом не враховано, що вказана посада у державних органах та органах місцевого самоврядування не передбачена. Також вказана посада не існувала і не передбачена у штатному розписі виконавчого комітеті Тетіївської міської ради як на час виникнення спірних правовідносин, так і на цей час.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю. Про вказані обставини відповідачу стало відомо лише з позовної заяви позивача та рішення суду.

Судом не надано належну правову оцінку за фактом пропущення позивачкою строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

При винесенні рішення про поновлення на роботі суд безпідставно стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.02.2021 по 17.05.2023 в сумі 231 691 грн 18 коп.

Тривалість розгляду справи понад один рік виникла з вини самої позивачки та її представника, які спочатку звернулись з позовною заявою до належного суду, згодом подали клопотання про залишення позову без розгляду. Після цього повторно подали позов до суду неналежної юрисдикції.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представники виконавчого комітету Тетіївської міської ради - Гричанюк О. І., Складена Н. М. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Неживок І. В. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Тетіївський міський голова - Балагура Б. О. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05.02.2003 працювала на посаді спеціаліста-бухгалтера Кашперівської сільської ради.

18.01.2015 ОСОБА_1 переведено на посаду секретаря-друкарки діловода Кашперівської сільської ради.

Рішенням Тетіївської міської ради VІІІ скликання від 09 грудня 2020 року №09-01- VІІІ «Про реорганізацію сільських рад, що увійшли до складу Тетіївської міської ради» розпочато процедуру реорганізації Кашперівської сільської ради шляхом приєднання до Тетіївської міської ради.

Тетіївська міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Кашперівської сільської ради ( а.с. 16-22 т.1).

09.12.2020 Тетіївський міський голова видав розпорядження №152 «Про попередження працівників Височанської, Галайковської, Денихівської, Кашперівської, Клюківської, Кошівської , Одайпільської, Пятигірської, Теліженецької сільських рад про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 Кодексу законів про працю України» (а.с.23 т.1).

11.12.2020 ОСОБА_1 була ознайомлена з розпорядженням від 09.12.2020 №152 про попередження про наступне вивільнення працівників у порядку ст. 49-2 КЗпП України (а.с. 126 т.1).

Розпорядженням Тетіївського міського голови від 30 грудня 2020 року №161 «Про переведення працівників до виконавчого комітету Тетіївської місткої ради до закінчення реорганізації сільських рад, що увійшли до складу Тетіївської міської ради» ОСОБА_1 переведено до апарату виконавчого комітету Тетіївської міської ради з 01.01.2021 до закінчення реорганізації сільських рад, що увійшли до складу Тетіївської міської ради 09.02.2021 року (а.с. 181 т.2).

05.02.2021 Тетіївський міський голова видав розпорядження №36 «Про звільнення працівників Височанської, Галайковської, Денихівської, Кашперівської, Клюківської, Кошівської , Одайпільської, Пятигірської, Теліженецької сільських рад (а.с. 25 т.1).

Пунктами 2 та 3 цього розпорядження затверджено список осіб, які мають переважне право на залишення на роботі (Додаток №2) та список осіб, яким запропоновано працевлаштування ( Додаток №3).

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 , як працівника сільської ради, що увійшла до структури виконавчого комітету Тетіївської міської ради, 09 лютого 2021 року було звільнено з роботи у зв`язку з реорганізацією, в тому числі Кашперівської сільської ради, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 15, 25 т.1).

Виконавчий комітет Тетіївської міської ради повідомив суду, що ОСОБА_1 не надавалась пропозиція іншої роботи під час попередження про майбутнє звільнення. На період проведення реорганізації Кашперівської сільської ради та вивільнення її працівників в штатному розписі виконавчого комітету Тетіївської міської ради посада секретаря-друкарки, діловода була відсутня, а також інші посади, які відповідали кваліфікації працівника (а.с. 109 т.1).

ОСОБА_1 є одинокою матір`ю та на момент звільнення виховувала самостійно дитину віком до чотирнадцяти років - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 10 т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на момент звільнення була одинокою матір`ю дитини віком до чотирнадцяти років, а тому у відповідача були відсутні будь-які законодавчо визначені підстави для звільнення позивачки саме у зв`язку з реорганізацією підприємства, навіть за умови дотримання процедури вивільнення працівників, визначеної статтею 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, статтею 184 КЗпП України встановлено гарантію обмеження звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років та передбачено можливість такого звільнення у випадках повної ліквідації підприємства і за умови обов`язкового працевлаштування.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 січня 2019 року у справі № 392/1505/17-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 569/15473/17.

Оскільки ОСОБА_1 на момент звільнення була одинокою матір`ю, яка виховує дитину віком до чотирнадцяти років, на неї поширювалися гарантії, визначені частиною третьою статті 184 КЗпП України, тому в ситуації, коли не було ліквідації Кашперівської сільської ради, її не можна було звільнити з ініціативи роботодавця за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

У цьому випадку виконання роботодавцем обов`язку щодо працевлаштування позивача шляхом надання пропозицій вакантних посад не має правового значення для вирішення питання щодо законності звільнення позивача, оскільки на ОСОБА_1 поширюються не загальні вимоги щодо працевлаштування, встановлені для всіх працівників частиною другою статті 40, частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а спеціальні гарантії, визначені статтею 184 КЗпП України щодо неможливості звільнення таких осіб, як позивач, зокрема, у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Схожий за змістом висновок викладений в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 414/1148/16-ц (провадження № 61-29151св18).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, а позовні вимоги про поновлення на роботі обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поновлення ОСОБА_1 на роботі у виконавчому комітеті Тетіївської міської ради, оскільки відповідно до розпорядження Тетіївського міського голови від 05.02.2021 №36, ОСОБА_1 було звільнено з роботи як працівника сільської ради, що увійшла до структури виконавчого комітету Тетіївської міської ради, про що також було зазначено в трудовій книжці позивача (а. с. 15, 25 т.1, а.с. 181 т.2).

За таких підстав доводи апеляційної скарги про те, що даний позов заявлено до неналежного відповідача є необґрунтованими.

Матеріали справи містять належні та достатні докази про те, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, і суд першої інстанції надав цим доказам належну правову оцінку.

Суд першої інстанції також навів належне обґрунтування свого висновку про обізнаність відповідача зі статусом ОСОБА_1 , як одинокої матері, на момент прийняття рішення про її звільнення.

На спростування доводів апеляційної скарги про те, що на час виникнення спірних правовідносин у відповідача були відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, позивачем надано повідомлення головного бухгалтера виконавчого комітету Кашперівської сільської ради на ім`я Тетіївського міського голови про те, що станом на 01.01.2021 ОСОБА_1 не використала додаткову відпустку як мати, яка виховує дитину без батька, за 2016 р. -10 к.д., за 2020 р. - 10 к.д. (а.с.246 т. 2).

В додатку №1 до розпорядження міського голови від 05.02.2021 №36 містяться відомості про те, що ОСОБА_1 підлягає компенсація за невикористану додаткову відпустку - 20 к.д. (а.с.26 т.1), що дає підстави для висновку, що вищевказана інформація була доведена до відома роботодавця.

Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було звільнено з роботи 09 лютого 2021 року, а з даним позовом до суду остання звернулась 09 березня 2021 року, тобто у визначений Законом строк.

Також колегія суддів вважає правомірним врахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду, що викладений в постанові від 08 квітня 2020 року ( справа №808/2741/16) про те, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в даному випадку позивачка вправі була заявити вимоги не про поновлення на роботі, а про виконання відповідачем зобов`язання щодо її працевлаштування є необґрунтованим.

Правовий висновок, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №759/19440/15-ц , стосується випадку звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору. В даному випадку з позивачем було укладено безстроковий трудовий договір.

Підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за більш як один рік.

Судом першої інстанції не встановлено і матеріали справи не містять доказів свідомих необґрунтованих дій ОСОБА_1 , які б давали підстави для висновку про зловживання нею своїми процесуальними правами.

З огляду на перебування даної справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій протягом тривалого строку не може бути підставою для покладення на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

При визначенні розміру середнього заробітку, суд першої інстанції врахував суми, які враховуються при визначенні його розміру (середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника) за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

При цьому суд взяв до уваги довідки, які були надані самим відповідачем (а.с. 111, 112 т.1).

Інших доказів заробітної плати за останні два календарні місяці, що передували звільненню позивача з роботи, суду першої інстанції надано не було.

Ненадання роботодавцем достатніх даних для визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування належних до виплати позивачеві сум, не є підставою для зміни чи скасування судового рішення.

Відповідач не наводить в апеляційній скарзі доводів, які б свідчили про наявність перешкод для надання належних доказів розміру заробітної плати позивача або існування спору при визначенні суми середнього заробітку.

Колегія суддів звертає увагу, що з огляду на вимоги трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, а також відсутності у працівника необхідних для правильного вирішення справи відомостей, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства.

На зазначеному наголошував і суд першої інстанції, зобов`язуючи відповідача надати довідку про середній заробіток.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам дійшов загалом обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки підстав для його скасування немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Тетіївської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 січня 2024 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук