Дата документу 24.04.2023Справа № 645/5242/20
Провадження № 2/554/1245/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2023 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

при секретарі Проскурня Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у вересні 2020 року звернулася до Фрунзенського районного суду м.Харкова із позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що вона 17.11.2000 року уклала договір довічного утримання з гр. ОСОБА_3 . Наведений договір був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мітякіною С.З. та зареєстрований за №2584. Зі ОСОБА_3 у них була домовленість, що окрім обов`язків встановлених в договорі щодо догляду, позивач буде проводити виставки його робіт в квартирі, а у подальшому, у неї була мета організувати музей імені ОСОБА_3 , оскільки він був видатним діячем у галузі живопису та графіки.

23.01.2001 року ОСОБА_1 уклала договір з ТОВ «Проектно-виробнича фірма «Проект» з метою проведення реконструкції та збереження квартири АДРЕСА_1 з метою розміщення постійно діючої виставки робіт гравера і художника ОСОБА_3 . У відповідності до домовленостей зі ОСОБА_3 у період з 2001 року по 2008 рік у наведеній квартирі були проведені виставки його робіт, що підтверджується афішами на виставки від 09.05.2001 року, 07.06.2002 року, 15.06.2005 року, журналом «Выставка произведений изобразительного искусства епохи «Социалистического реализма «Время иллюзий» (июль-август 2002, Галерея «АВОК»), запрошеннями від 09.05.2011 року, 15.06.2005 року, інформаційним буклетом. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 був дідом ОСОБА_2 , однак ОСОБА_3 бажав щоб саме позивач отримала квартиру та організувала музей-квартиру пам`яті ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 набувала квартиру у власних цілях, тобто справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними, а пов`язані із збереженням пам`яті та творчої спадщини ОСОБА_3 .

Між позивачем та відповідачем, з яким був укладений шлюб 19.11.1999 року, постійно виникали сварки. У той же період ОСОБА_3 захворів та звернувся до неї з проханням надати йому медичну допомогу і водночас зайнятися питанням збереження його робіт. Для чого запропонував їй укласти відповідний договір довічного утримання. Відповідач при укладанні договору стороною не був, також не був набувачем, а тому не набував будь-яких прав та обов`язків за договором, і не бажав брати такі обов`язки на себе. Після укладення договору позивач зареєструвалася у спірній квартирі.

ОСОБА_2 не виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем, жодної допомоги та утримання ОСОБА_3 не надавав. Саме позивач доглядала та утримувала ОСОБА_3 , оскільки з ним проживала, будучи лікарем, надавала йому відповідний медичний огляд.

18.12.2018 року шлюб між сторонами був розірваний рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова, хоча разом вони не мешкали давно.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідач надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що 17.11.2000 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено типовий договір довічного утримання без додаткових умов. Таким чином, посилання позивача на додаткову «домовленність» між ним і ОСОБА_3 є безпідставним. Так звана «домовленність» про виставки його робіт та відкриття у квартирі музею явно виходить за межі погоджених сторонами умов Договору та не відповідає дійсному волевиявленню сторін.

Укладаючи договір довічного утримання, ОСОБА_3 мав на меті, з одного боку наділити позивача та відповідача власним житлом, а з іншого гарантовано отримувати належний догляд та піклування. Повністю заперечує тезу позивача про наміри зберегти пам`ять та творчу спадщину ОСОБА_3 , оскільки зазначене твердження доказово не підтверджується. Позивачем взагалі не підтверджуються наміри щодо створення музею, зокрема, окрім укладання договору підряду, який викликає сумніви та по суті ніяк не реалізується виконавцем. Позивачем не здійснювалося жодних дій щодо забезпечення його створення, оскільки таких намірів вона не мала, а жодних домовленостей із ОСОБА_3 у неї не було (а.с.56-63).

Позивач ОСОБА_1 надала до суду відповідь на відзив, в якій просила задовольнити позовні вимоги. Зазначила, що сукупність наведених письмових доказів свідчить про публічний характер їх розповсюдження у вказаний в наведених документах період. Вони вирішили укласти саме договір довічного утримання, щоб під час його дії позивач реалізувала їх домовленість про організацію виставок його робіт та підготовку квартири до майбутнього музею з урахуванням побажань ОСОБА_3 . Відповідач фактично у відзиві не заперечує обставини проведення виставок робіт ОСОБА_3 (а.с.141-144).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Фрунзенського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Чуванову А.М.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09.12.2022 року прийнято до провадження справу та вирішено розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Представником відповідача адвокатом Мух К.Б. надані до суду додаткові пояснення, в яких зазначено, що рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22.11.2021 року у справі №645/3947/19) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя задоволено. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26.01.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто. Таким чином,рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22.11.2021 року набрало законної сили 26.01.2023 року. У рішенні зазначено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, та є законні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного майна. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.26-27).

Позивач ОСОБА_1 в судові засідання, призначені в Октябрському районному суді м.Полтави на 23.01.2023 року, 17.02.2023 року, 10.03.2023 року жодного разу не з`явилась, про місце та час слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності від позивача не надходило.

Суд вважає можливим, у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, розглянути справу у відсутність позивача на підставі наявних у справі даних і доказів.

Відповідач та його представник до суду не з`явилися, адвокат просила про розгляд справи у відсутність сторони відповідача та про відмову в задоволенні позову.

Суд вважає можливим, у відповідності до ст.211 ЦПК України, розглянути справу у відсутність відповідача та його представника.

Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, в т.ч. шляхом визнання права власності.

Згідно матеріалів позову, ОСОБА_1 17.11.2000 року уклала договір довічного утримання з гр. ОСОБА_3 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мітякіною С.З. та зареєстрований за №2584 (а.с.6 договір).

Як встановлено судом, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.11.1999 року .

18.12.2018 року шлюб між сторонами був розірваний рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова (а.с.24 рішення суду).

Як зазначає у позовній заяві ОСОБА_1 , вона набувала квартиру у власних цілях, тобто справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними, а пов`язані із збереженням пам`яті та творчої спадщини ОСОБА_3 .

Відповідач заперечує набуття позивачем права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки нею було укладено типовий договір довічного утримання без додаткових умов.

Суд вважає доводи відповідача слушними, а вимоги позивача безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Водночас, відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є майно, зокрема набуте нею, ним до шлюбу. За змістомп.3 ч.1 цієї статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

При розгляді 16 грудня 2015 року Судовою палатою у цивільних справах ВСУ справи №6-2641цс15 про поділ майна подружжя було підтверджено правову позицію щодо незастосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в шлюбі. Цією правовою позицією визначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Вказаний правовий висновок, зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно матеріалів справи, 17.11.2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_1 належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1, п. 5 Договору ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_1 належну йому квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_1 зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та залишивши його довічне проживання в квартирі.

Відповідно до п. 6 Договору вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в сумі не нижче однієї мінімальної пенсії щомісячно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи.

Наданий позивачем договір довічного утримання підтверджує те, що ОСОБА_1 зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та залишивши його довічне проживання в квартирі. Однак, в договорі відсутні інші додаткові домовленості, про які зазначає позивач. Тому, оскільки суду не надано доказів того, що спірна квартира придбана в особисту приватну власність позивача, суд вважає, що твердження останньої не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Одночасно суд враховує, що рішеннямФрунзенського районного суду м.Харкова від 22.11.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя задоволено. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.27-31).

Як зазначено в рішенні, суд прийшов до висновку, що договір довічного утримання був укладений в інтересах сім`ї, та виконувався сторонами. Будь-яких доказів того, що даний договір був укладений в особистих інтересах відповідача, не пов`язаних із сімейними, суду надано не було, тобто спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, та є законні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного майна.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22.11.2021 року, яке набрало законної сили, встановлено, що спірна квартира що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і ці особи є сторонами у справі, що розглядається, з огляду на положення ч.4 ст.82 ЦПК України позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12,13,81,141,263-265 ЦПК України, ст.ст.57,60,61 СК України, ст.748 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Суддя А.М.Чуванова