Справа № 529/981/22
Провадження № 2/529/105/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої - судді Петренко Л.Є.,

за участю секретаря Звягольської В.А.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Самойленка М.О.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку звернувся до Диканського районного суду Полтавської області з позовом у якому просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі в сумі 36 140 грн. 75 коп., з яких 30 924 грн сума основного боргу, 4502,53 грн інфляційні витрати, 714,22 грн 3% річних від простроченої заборгованості, а також понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору. Позов надійшов до суду 21.09.2022.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що між ним та позивачем ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого він передав останньому грошові кошти в сумі 30 924 грн.. Договір укладено в письмовій формі у вигляді розписки, яку відповідачем написано власноручно. ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти до 30.11.2021 включно. Однак у визначений строк відповідач кошти не повернув та уникає від виконання боргового зобов`язання, що і слугувало зверненням позивача ОСОБА_1 з даним позовом до суду.

28.10.2022 ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області відкрито провадження по справі, визначено порядок її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

15.12.2022 відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позов у якому він заперечує проти заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .. Вказує, що він влітку 2021 року працював водієм вантажного автомобіля, на підприємстві директором якого був ОСОБА_1 .. На початку серпня 2021 року через зношеність гуми на автомобілі лопнули два скати, про що ОСОБА_2 повідомив свого директора ОСОБА_3 . Останній на банківську картку ОСОБА_2 перерахував грошові кошти для придбання двох нових скатів до автомобіля, які ним були і придбані. Крім цього за перераховані кошти позивачем по справі ним купувались в період експлуатації автомобіля і інші запчастини, які виходили з ладу. Однак через затримки у виплаті заробітної плати ОСОБА_2 вирішив звільнитись з роботи про що і повідомив позивачу, як його роботодавцю та припинив виконувати свої трудові обов`язки.

В подальшому, 09.09.2021 до нього приїхав начальник служби безпеки підприємства на якому він працював та привіз його в офіс до позивача по справі. Останній у своєму кабінеті почав з нього вимагати повернення грошових коштів за два нові скати, які ним придбані та встановлені на вантажний автомобіль замість старих, а також придбання на вказаний автомобіль іншого обладнання. На заперечення ОСОБА_2 щодо повернення коштів ОСОБА_1 позивач по справі наніс йому удар кулаком в обличчя, внаслідок якого розсік ОСОБА_2 брову. ОСОБА_1 повідомив йому, що якщо останній не напише боргової розписки на суму, яка становить вартість двох скатів та інших запчастин 30 924 грн., буде погано йому та його сім`ї. Внаслідок вказаних дій позивача по справі, останній таку написав, про що через деякий час, розповів своєму товаришу та знайомій.

В подальшому, відповідач ОСОБА_2 порозумівся з позивачем ОСОБА_4 та повернувся до нього на роботу де пропрацював два місяці і після цього звільнився. При звільненні позивач ОСОБА_3 його повідомив, що питання боргу вичерпано, боргової розписки вже немає. Претензій до подання позову до суду не заявляв.

В той же час, відповідач ОСОБА_2 у відзиві вказує, що у борговій розписці не вказано коли він брав грошові кошти в борг. Також не зазначено що саме позивач і коли йому передав грошову суму боргу, як і не вказано що ці кошти взяті в борг. Також вважає, що боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів не може свідчити про укладення договору позики. Також ОСОБА_2 наголошує, що позивач ОСОБА_1 йому жодних грошових коштів в борг не передавав, а він таких грошей від нього у борг не отримував.

В то же час, ОСОБА_2 посилаючись на ст.. 231 ЦК України вважає, що правочин слід визнати недійсним оскільки він вчинений проти його справжньої волі і внаслідок застосування фізичного та психологічного тиску.

Саме з цих підстав просить суд відмовити у задоволені позову в повному обсязі за безпідставністю.

Також відповідачем 15.12.2022 подано клопотання про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

16.12.2022 ухвалою суду здійснено перехід від розгляду у спрощеному провадженні до загального позовного провадження.

26.12.2022 позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив у якій зазначив, що ОСОБА_2 не працював водієм вантажного транспорту на підприємствах, де він працює директором. Звертає увагу суду, що на підтвердження своїх пояснень про таку роботу відповідач не подає жодних доказів на підтвердження своїх слів, також ним не подано жодних доказів і заподіяння йому тілесних ушкоджень. Останній, намагається уникнути в будь-який спосіб, повернення йому боргу згідно до боргової розписки. ОСОБА_2 певний час проживав у м. Кременчуці та надавав допомогу, в тому числі і його підприємствам, з приводу ремонту автотранспорту. Останній, надаючи вказану допомогу з ремонту автотранспорту, звернувся до нього з проханням надати йому в позику саме вказану суму грошових коштів, про що й написав відповідну розписку.

Також ОСОБА_1 у своїй відповіді на відзив, посилаючись на норми ст.. 1047 ЦК, вказує, що договір позики між ними є укладеним. Ним надано до суду оригінал боргової розписки від 09.09.2021 в якій вказано про отримання ОСОБА_2 коштів, а також зобов`язання останнього їх повернути до 30 листопада 2021 року. Факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою) від 09.09.2021 і не може ґрунтуватись на показах свідків.

Відсутність доказів повернення коштів свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернув.

ОСОБА_1 наголошує, що після написання розписки від 09.09.2021 ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання вказаного договору позики недійсним, а подав відзив де висловив свою незгоду з позовною заявою лише після звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача боргу за вказаним договором позики.

Також звертає увагу, що відповідач акцентує на тому, що вказана розписка не містить посилання на момент передавання грошових коштів, що не заслуговує на увагу, адже грошові кошти передані в день написання розписки, тобто 09.09.2021, що чітко вбачається зі змісту розписки та додаткового акцентування на цьому в самій розписці не потребує. Сама розписка складена 09.09.2021 та містить дату повернення отриманих грошових коштів 30.11.2021.

Також позивач ОСОБА_1 у своїй відповіді на відзив вказав, що для складення відповіді на відзив ОСОБА_2 , він звернувся до адвоката - Самойленка М.О., який вивчав позовну заяву, додатки до неї та Відзив відповідача на позовну заяву й готував відповідь на відзив. Письмові докази, якими позивач обґрунтовує судові витрати - витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 грн., будуть надані суду в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

06.02.2023 відповідачем ОСОБА_2 подано заперечення на позов, у якому окрім іншого вказано, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає, з обставин, які також останнім були викладенні у відзиві на позов.

22.03.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні (в режимі відео конференції) пояснив, що він являється директором ТОВ «Автопоставки», яке знаходиться в трьох-поверховій будівлі, розташованій в с. Піщане. В даній будівлі орендують приміщення і інші підприємства, на одному з яких і працював ОСОБА_2 , з яким вони неодноразово пересікались, так і познайомившись. ОСОБА_2 попросив його позичити йому грошові кошти. 09.09.2021 ОСОБА_2 написав йому боргову розписку, а він йому передав готівкою 30 924 грн. При написанні ОСОБА_2 боргової розписки, був присутній бухгалтер та ще якийсь працівник. Після написання боргової розписки він спілкувався з ОСОБА_2 телефоном і обіцяв борг повернути. Також позивач заперечив у судовому засіданні проти факту застосування фізичної сили до ОСОБА_2 при написанні розписки.

Разом з тим позивач ОСОБА_1 пояснив в суді, що ОСОБА_2 у нього на підприємстві водієм не працював, оскільки в нього навіть відсутні вантажні автомобілі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Самойленко М.О. (в режимі відео конференції) позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, відповіді на відзив. Також вказав, що боргова розписка містить усі необхідні реквізити, дату отримання, дату повернення та те, що кошти отримані. Факт написання розписки під застосуванням примусу не доведений відповідачем, останній до поліції з цього приводу не звертався. Також, навіть якщо припустити, що відповідач працював у позивача, як стверджує ОСОБА_2 , то це не спростовує факту написання боргової розписки. Просить вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги заявлені до нього не визнав вказавши, що він грошових коштів у позивача не брав, розписку написав через страх за себе та свою сім`ю, оскільки позивач йому погрожував. 09.09.2021 до нього приїхав начальник безпеки підприємства ОСОБА_5 , на якому він працював і повідомив, що у нього не вирішені питання із ОСОБА_1 .. Тому ОСОБА_5 запропонував йому проїхати з ним до м. Кременчука, куди вони і поїхали. Приїхавши на підприємство він разом з механіком ОСОБА_6 та начальником охорони ОСОБА_5 піднялись в кабінет ОСОБА_1 , де останній повідомив, що він винен йому грошові кошти за скати. ОСОБА_2 відмовився компенсувати вартість скатів ОСОБА_1 внаслідок чого він йому завдав кілька ударів та почав погрожувати фізичною розправою. Як наслідок дій ОСОБА_1 вчинених відносно нього, ОСОБА_2 був змушений написати боргову розписку, оскільки в машині сиділа його дружина з онукою. До поліції за вказаним фактом він не звертався.

Також відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що він не був офіційно оформленим на роботу, однак працював у ОСОБА_1 водієм на вантажному автомобілі, отримував від позивача кошти за виконану роботу. Розписка була написана ним власноручно на таку суму, оскільки ОСОБА_1 були додані всі витрати понесені на автомобіль, на якому він працював. Заробітню плату позивач перераховував на картковий рахунок його дружини, бо у нього картки не було, також отримував кошти готівкою.

Заслухавши позивача, представника позивача адвоката Самойленка М.О., відповідача ОСОБА_2 , покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

З оригінала боргової розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 суму у розмірі 30 924 грн., яку зобов`язується повернути не пізніше 30.11.2021. Також у розписці ОСОБА_2 зазначено, що остання написана власноручно, без тиску сторонніх осіб. Розписка містить підпис ОСОБА_2 та дату 09.09.2021 (а.с.41).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Разом з тим, суд приймає до уваги те, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Оригінал боргової розписки було надано суду позивачем ОСОБА_1 , що доводить невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст.. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_2 про те, що розписка складена ним під тиском та погрозами та внаслідок застосування фізичного насильства, оскільки в ході судового розгляду останнім не надано жодних доказів на підтвердження таких обставин.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є цивільною дружиною ОСОБА_10 09.09.2021 вона разом з ОСОБА_2 та онуком поїхали в м. Кременчук по справах ОСОБА_2 . Останній зайшов у офіс, де пробув близько двох годин. В подальшому з офісу вийшов ОСОБА_1 , начальник служби безпеки Дмитро та ОСОБА_2 , який мав розгублений вигляд. Вона вийшла з машини та підійшла до ОСОБА_2 і побачила, що у останнього розбитий лоб. Чоловік їй пояснив, що в приміщені пошкоджена сходинка тому він і вдарився. В подальшому ОСОБА_2 їй пояснив, що його ОСОБА_1 змусив написати боргову розписку, при цьому погрожував та бив. Разом з тим грошей у ОСОБА_2 коли він вийшов з офісу ОСОБА_1 не було, одягнутий він того дня був у футболку та шорти. Коштів у ОСОБА_2 вона не бачила.

Крім того свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що ОСОБА_2 неофіційно працював у ОСОБА_1 з січня 2021 по грудень 2021 водієм. Заробітну плату і виплати на відрядження отримував через її банківську картку. Готівкою кошти отримував двічі у грудні 2021 року.

Разом з тим, покази свідка ОСОБА_7 суд оцінює критично, оскільки вона не була свідком примусу ОСОБА_2 до написання боргової розписки ОСОБА_3 , або ж присутньою при написанні такої, та інших дій, які здійснювались сторонами при вчиненні правочину. Усі події їй відомі тільки зі слів ОСОБА_2 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , який працює водієм на підприємстві у ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , який є орендарем приміщення в будівлі де знаходиться офіс позивача по справі, пояснили, що 09.09.2021 заходили в кабінет ОСОБА_1 де знаходився також і ОСОБА_2 , який щось писав. При цьому, на робочому столі ОСОБА_1 лежали грошові кошти. Суперечок між ними не було. Свідок ОСОБА_8 також вказав, що ОСОБА_2 працював певний проміжок часу на підприємстві ОСОБА_1 водієм. Також свідок ОСОБА_9 вказав, що ОСОБА_2 працював як у нього водієм по договорах, так і у ОСОБА_1 . Чи були у ОСОБА_2 конфлікти із ОСОБА_1 він не знає. Також вказав, що 09.09.2021 у разі виникнення бійки між сторонами по справі, він би почув, оскільки його кабінет знаходиться на одному поверсі з кабінетом ОСОБА_1 і на поверху гарно чути усі події.

Отже, доводи ОСОБА_2 про укладення спірного договору позики під психологічним та фізичним тиском ОСОБА_3 , не знайшли свого підтвердження під час допиту свідків.

Інших доказів на підтвердження доводів відповідача щодо написання розписки під фізичним та психологічним примусом суду не надано.

Також, ОСОБА_2 не надано доказів, які свідчать, що розписка була складена на виконання інших зобов`язань, або ж повернення коштів за шини чи інші запчастини, тобто відмінних від зобов`язань з повернення позики.

Надані відповідачем платіжні доручення про перерахунок коштів від ОСОБА_3 не підтверджують доводів відповідача, оскільки усі платежі здійснені на картковий рахунок ОСОБА_7 , а не на рахунок ОСОБА_2 .

Крім того, відповідачем вказані платіжні доручення подані з порушенням норм цивільного процесуального законодавства, а саме після закриття підготовчого засідання.

Відповідач повинен подати суду докази разом із поданням відзиву.

Клопотання про поновлення строку для подачі доказів відповідачем не подано.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 13.01.2021 у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Суд наголошує, що справа перебуває в провадженні суду з вересня 2022 року, а отже у відповідача, у випадку добросовісного користування своїми процесуальними правами, було достатньо часу для того, щоб подати належні та допустимі докази у справі зокрема і платіжні доручення, проте він, користуючись своїми правами на власний розсуд у встановлений законом строк такі не подав.

Отже ОСОБА_2 не дотримався вимог ст. 83 ЦПК України та у період до дати постановлення узвали про закриття підготовчого провадження у справі згадані вище докази суду не надав, клопотання про їх долучення до суду не подавав, не подано клопотання про поновлення строку для долучення (подання) доказів у справі із зазначенням обґрунтованих причин подання таких у визначений строк, що не залежали від його волі. Відтак суд дійшов висновку, що згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України такий доказ не може бути прийнятий судом до розгляду.

Доводи ОСОБА_2 про те, що договір позики є безгрошовим і він не отримував у борг грошові кошти у ОСОБА_3 за розпискою від 09.09.2021, що на думку відповідача підтверджується показаннями свідка ОСОБА_7 , суперечить положенням статті 1051 ЦК України та змісту написаної відповідачем розписки.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Разом з тим, із самого змісту боргової розписки вбачається, що ОСОБА_2 отримав визначену суму у ОСОБА_1 , яку зобов`язався повернути. Тобто, вказав про свою відповідну дію та свої зобов`язання.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено, що між сторонами виникло боргове зобов`язання, яке відповідачем ОСОБА_2 не виконано.

Також, суд не приймає до уваги твердження відповідача ОСОБА_2 стосовно недійсності боргової розписки з підстав визначених ст.. 231 ЦПК України, оскільки останній не звертався до суду з відповідним позовом про визнання правочину недійсним.

Отже, враховуючи вище викладене, а також те, що боргова розписка від 09.09.2021 підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів ОСОБА_2 та виникнення у нього обов`язку в їх поверненні, який ним в свою чергу не виконано, оскільки оригінал боргової розписки знаходився у позивача по справі, тому з сукупності вказаних підстав, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 30 924 грн.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та 3 % річних суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Про те, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування на суму простроченого боргу процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнових прав та інтересів, який полягає в отриманні компенсації від боржника, неодноразово вказувалася судами вищої інстанції, зокрема, Верховним Судом України в постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-49 цс12, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Встановивши, що ОСОБА_2 належним чином не виконав зобов`язання за договором позики, суд приходить до висновку про те, що підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 4 502 грн. 53 коп. та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання станом на 07 вересня 2022 року в сумі 714 грн. 22 коп.

Разом з тим, представником позивача ОСОБА_1 у відповіді на відзив зазначено про те, що письмові докази, якими позивач ОСОБА_1 обґрунтовує судові витрати у вигляді витрат на професійну правову допомогу, будуть надані суду в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКП НОМЕР_2 заборгованість за договором позики від 09.09.2021 в сумі 30 924 грн., інфляційні витрати в сумі 4 502 грн. 53 коп. та 3 % річних в розмірі 714 грн 22 коп. та судовий збір 992 грн 40 коп, а всього 37 133 грн. 15 коп.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 12.07.2023

Головуюча: Л.Є. Петренко