Постанова

Іменем України

02 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 487/5726/19

провадження № 61-6538св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Тищук Н. О., Кушнірової Т. Б., Лівінського І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування запису в Державному реєстрі речових прав та витребування земельної ділянки шляхом знесення об`єкту нерухомості.

В обґрунтування позову посилався на те, що що пунктами 51, 51.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 847 кв.м за рахунок земель Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі - ТОВ «Миколаївбудпроект») з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .

На підставі цього рішення ОСОБА_2 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140150 від 27 жовтня 2009 року із кадастровим номером :12:001:0019.

На підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2012 року ОСОБА_2 відчужила земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у рівних частинах по кожній.

У подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_1 досягли щодо поділу земельної ділянки із кадастровим номером :12:001:0019, розташованої по АДРЕСА_1 , яка належала їм на праві спільної часткової власності, згідно з яким ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,0424 га із кадастровим номером :12:001:0028, а ОСОБА_3 - земельна ділянка площею 0,0423 га із кадастровим номером :12:001:0029 .

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 1105 від 22 листопада 2013 року земельній ділянці з кадастровим номером :12:001:0028 залишено адресу - АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу та поділу земельної ділянки ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане 23 травня 2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.

Позивач вказував, що у жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звертався до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності та повернення земельної ділянки.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2018 року у справі № 487/10126/14-ц позовні вимоги задоволені частково та визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 847 кв.м по АДРЕСА_1 , визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140150 від 27 жовтня 2009 року з записом про перехід права власності в рівних частках ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , а також визнано недійсним договір купівлі-продажу № 1321 від 14 грудня 2012 року. У частині вимог про витребування земельної ділянки відмовлено у зв`язку із її поділом на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :12:001:0028 та :12:001:0029.

Під час розгляду зазначеної справи апеляційний суд встановив, що спірна земельна ділянка розташована у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Бузького лиману. Крім того, ця ділянка за генеральним планом міста віднесена до зелених насаджень загального користування, а також згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва належить до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення.

Таким чином, приймаючи рішення про передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, Миколаївська міська рада діяла не в межах повноважень, передбачених законом, що не може вважатись виявом волі територіальної громади, а тому це майно вибуло з володіння територіальної громади міста поза її волею.

Оскільки свідоцтво від 23 травня 2014 року № НОМЕР_1 видане на ім`я ОСОБА_1 на підставі недійсного договору, то воно підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірній ділянці з кадастровим номером :12:001:0028 знаходиться житловий будинок, який належить ОСОБА_1 на підставі запису про право власності.

Оскільки будівництво та обслуговування житлових будинків у прибережній захисній смузі Бузького лиману законодавчо заборонено та суперечить державним будівельним та санітарним нормам, чинній містобудівній документації, то запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за відповідачкою на житловий будинок підлягає скасуванню.

До порушення прав територіальної громади м. Миколаєва на вказану земельну ділянку вона не була забудована, тому відповідно до статті 152 Земельного кодексу України повинен бути застосований спосіб захисту цивільного права у вигляді відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, а саме шляхом знесення розташованого на спірній земельній ділянці житлового будинку.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор просив:

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане 23 травня 2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :12:001:0028, площею 0,0424 га, розташовану по АДРЕСА_1 ;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 21 жовтня 2016 року за № 17106818 про реєстрацію права власності на житловий будинок під Літ. А-2, загальною площею 298,9 кв.м, житловою площею 69,9 кв.м, по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 424 кв.м вартістю 171 048,39 грн з кадастровим номером :12:001:0028 по АДРЕСА_1 шляхом знесення житлового будинку під Літ. А-2 загальною площею 298,9 кв.м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щопозовні вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та її витребування у ОСОБА_1 є обґрунтованими, однак прокурор пропустив строк на звернення до суду з цим позовом, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні цих вимог. Вирішуючи позов у частині скасування запису про реєстрацію права власності на житловий будинок, суд виходив з того, що з 16 січня 2020 року Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає такого способу судового захисту, як скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому ця вимога не підлягає задоволенню. Прокурор не оскаржив документи, на підставі яких у відповідача виникло право власності на житловий будинок, не просив припинити право власності на нерухоме майно, що також виключає можливість задоволення позовної вимоги. Зазначені обставини свідчать, що житловий будинок відповідача не є самочинним будівництвом, а тому немає підстав для його знесення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції,перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури задоволено частково, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення у справі, яким позов задоволено частково.

Скасовано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане 23 травня 2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :12:001:0028, площею 0,0424 га, розташовану по АДРЕСА_1 .

Повернуто на користь держави в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 0,0424 га з кадастровим номером :12:001:0028 по АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна земельна ділянка розташована у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Бузького лиману, належить до земель водного фонду і її заволодіння громадянами сталось усупереч вимогам Земельного кодексу України. Тому апеляційний суд вважав, що належним способом захисту порушених прав у спірних правовідносинах є усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном, а тому спірна земельна ділянка підлягає поверненню саме у такий спосіб, тобто на підставі статті 391 Цивільного кодексу України та частини другої статті 152 Земельного кодексу України. Наявність у відповідачки свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку впливає на можливість реалізації прав щодо цього майна, а тому визнання його недійсним та скасування є самостійним способом захисту, має на меті захист прав позивача на земельну ділянку. Апеляційний суд зазначив, що висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог про повернення земельної ділянки її законному власнику та визнання недійсним свідоцтва про право власності з підстав пропуску позовної давності є помилковим, оскільки на вимоги про усунення перешкод в користуванні майном позовна давність не поширюється.

Разом із цим апеляційний суд, урахувавши висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення іншої частини позовних вимог, які стосуються знесення житлового будинку та правомірності реєстраційних дій, пов`язаних з цим майном.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У травні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення

ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, від 04 липня 2018 року у справі

№ 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц,

від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 359/3162/16-ц, від 27 жовтня 2021 року у справі № 487/4035/18 (пункт 1 другої статті 389 ЦПК України).

У травні 2023 року перший заступник керівника Миколаївської прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про знесення житлового будинку та скасування запису про реєстрацію права власності на житловий будинок та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом судове рішення у частині відмовлених позовних вимог ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення

перший заступник керівника Миколаївської прокуратури подав касаційну скаргу зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі

№ 338/180/17, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17, від 26 січня 2021 року у справі

№ 522/1528/15-ц, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/1001/19, від 22 червня 2021 року у справі

№ 200/606/18, від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19,

від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 08 грудня 2021 року у справі № 520/8336/17, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19,

від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 12 жовтня 2022 року у справі № 369/3261/17, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 18 квітня 2023 року у справі

№ 357/8277/19 (пункт 1 другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

У червні 2023 року прокурор Миколаївської обласної прокуратури подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив залишити її без задоволення, оскаржувану постанову в частині задоволених вимог позову - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури.

06 червня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 серпня 2023 року суддею-доповідачем визначено Коротенка Є. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що пунктами 51, 51.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 затверджено проект землеустрою та у власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 847 кв.м в межах земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі цього рішення ОСОБА_4 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140150 від 27 жовтня 2009 року із кадастровим номером :12:001:0019.

14 грудня 2012 року ОСОБА_4 продала земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у рівних частина по кожній. У договорі купівлі-продажу зазначено, що згідно витягу Поземельної книги про земельну ділянку на частину земельної ділянки діють обмеження типу 01.06.23 та 01.01.05.

У травні 2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на частину земельної ділянки та належній їй земельній ділянці площею 0,0424 га присвоєно кадастровий номер :12:001:0028.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 1105 від 22 листопада 2013 року вказаній земельній ділянці залишено адресу - АДРЕСА_1 .

23 травня 2014 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку № НОМЕР_1 .

16 жовтня 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 847 кв.м по АДРЕСА_1 , визнання недійсними договору купівлі-продажу від 14 грудня 2012 року, державного акту серії ЯИ № 140150 на право власності у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки в комунальну власність.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позову у справі № 487/10126/14-ц відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року, скасовано рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Зокрема рішенням суду апеляційної інстанції визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 847 кв.м по АДРЕСА_1 , визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140150 від 27 жовтня 2009 року, з записом про перехід права власності в рівних частках ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , а також визнано недійсним договір купівлі-продажу № 1321 від 14 грудня 2012 року.

В частині витребування спірної земельної ділянки у позові відмовлено, оскільки земельна ділянка площею 847 кв.м фактично припинила існування внаслідок поділу на два окремі об`єкти майна і права власності.

03 вересня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 17106818 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 298,9 кв.м, житловою площею 69,9 кв.м, Літ А-2, по АДРЕСА_1 .

Підставою виникнення права власності на житловий будинок зазначено: технічний паспорт, виданий 27 січня 2015 року Миколаївським бюро технічної інвентаризації, декларація про готовність об`єкта до експлуатації МК 63, видана 07 липня 2015 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради.

Згідно ситуаційної схеми, повідомлення виконкому Миколаївської міської ради від 11 лютого 2019 року, рішення Миколаївської міської ради від 17 січня 2003 року № 15/41, Генерального плану міста, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року № 35/18 та витягу з містобудівної документації, земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться на території зелених насаджень загального користування та відноситься до перспективної зони ландшафтно-рекреаційного загальноміського значення (ПР-2).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з положеннями статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 Земельного кодексу України (далі - ЗК України)), а надання громадянам у користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59, пункт «г» частини другої статті 61, частина третя статті 62 ЗК України, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 Водного кодексу України (далі - ВК України)), і встановив обмежений режим діяльності на відповідних ділянках (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

За змістом абзацу другого частини другої статті 178 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, обмежено оборотоздатні об`єкти можуть бути визначені як в окремому законі, присвяченому оборотоздатності об`єктів, так і в інших законах, зокрема кодексах, які визначають правовий режим певних об`єктів.

Отже, з огляду на норми статті 59, підпунктів «ґ», «е» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України тощо цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах, є обмеженим законодавчо.

Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України, треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що «заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України). Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13 (провадження № 14-452цс18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші)».

У пункті 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення».

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано (з урахуванням сутності заявленої вимоги).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) зазначено, що «102. Інакше кажучи, не можна розглядати як єдиний позов вимогу витребувати спірну земельну ділянку у кінцевої набувачки «шляхом знесення об`єкта нерухомості», оскільки у такій вимозі поєднані одночасно два способи захисту (віндикаційний і негаторний позови), спрямовані на усунення різних за змістом порушень права власності. Відновлення володіння спірною земельною ділянкою здійснюється не шляхом знесення спорудженого на ній об`єкта нерухомості, а шляхом внесення запису (відомостей) про право власності держави на спірну земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тоді як усунення володіючому власникові перешкод у користуванні та розпорядженні цією ділянкою може відбуватися, зокрема, шляхом знесення спорудженого на ній об`єкта нерухомості.

103. У випадку поєднання в одній вимозі віндикаційного та негаторного позовів суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункти 83, 144), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункт 6.56-6.58), від 07 вересня 2022 року (пункт 10.76)).

104. За наявності підстав витребувати спірну земельну ділянку з незаконного володіння кінцевої набувачки суд може у цій частині вимогу, яку заявив прокурор, задовольнити. Відмова в іншій частині вимоги (про знесення спорудженого на тій ділянці об`єкта нерухомості) не перешкоджає державі після її введення у володіння спірною земельною ділянкою заявити позов про демонтаж спорудженого на ній нерухомого майна. У разі відмови у витребуванні спірної земельної ділянки, тобто неможливості введення власника у володіння нею, неможливим є його подальший судовий захист за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні цією ділянкою.

105. По-друге, за подання як віндикаційного, так і негаторного позовів позивач зобов`язаний сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі. Такий обов`язок має і держава, від імені та в інтересах якої діє прокурор. Оскільки у позовній вимозі «витребувати з незаконного володіння… земельну ділянку…у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку» прокурор поєднав одночасно два способи захисту порушеного права, а сплатив судовий збір лише за одну майнову вимогу, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не мав підстав задовольняти цю вимогу як дві окремі: і витребувати спірну земельну ділянку, і знести споруджене на ній нерухоме майно.

106. По-третє, ухвалюючи рішення знести споруджений на спірній земельній ділянці житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами і парканом, апеляційний суд не перевіряв дотримання принципів правомірного втручання у права на повагу до житла та на мирне володіння цим майном. Аргументація апеляційного суду стосувалася виключно спірної земельної ділянки.

109. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості)».

У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року, позов у справі № 487/10126/14-ц задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 847 кв. м на АДРЕСА_1 ; визнано недійсним державний акт від 27 жовтня 2009 року серії ЯИ № 140150 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :12:001:0019, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на якому приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О. О. 14 грудня 2012 року зробив запис про перехід права власності на земельну ділянку в рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ; визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0,0847 га, кадастровий номер :12:001:0019, укладений 14 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О. О., зареєстрований в реєстрі за № 1321. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Спірна земельна ділянка розташована у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Бузького лиману, належить до земель водного фонду, і заволодіння нею громадянами сталось усупереч вимогам закону, оскільки перехід права власності на це майно є неможливим.

При таких обставинах, апеляційний суд правильно вважав, що належним способом захисту порушених прав у спірних правовідносинах є усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном, і спірна земельна ділянка підлягає поверненню саме у такий спосіб з одночасним скасуванням свідоцтва про право власності, яке видано на підставі правочину, визнаного недійсним в судовому порядку.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги щодо виходу суду апеляційної інстанції за межі позовних вимог прокурора, зокрема, щодо рішення «повернути на користь держави земельну ділянку…», а не витребувати її, як того вимагав прокурор, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, і заволодіння нею відбулось всупереч вимогам закону, а тому з огляду на встановлені фактичні обставини справи та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин належним способом захисту порушеного права є саме повернення спірної земельної ділянки від кінцевого власника, а не її витребування.

Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 487/7339/18 (провадження № 61-7915св23), від 11 жовтня 2023 року у справі № 487/5737/19 (провадження № 61-6548св23) з аналогічними фактичними обставинами.

Частково задовольняючи позов прокурора, апеляційний суд урахував, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення, та правильно вважав, що негаторний позов може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Ураховуючи зазначене доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про необхідність застосування позовної давності є безпідставними.

Апеляційний суд також установив, що спірна земельна ділянка не є вільною, а на ній побудовано житловий будинок, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_1 .

Позов прокурора в цій справі стосується захисту суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, та збереження прибережних захисних смуг, недопущення зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення та їх передання у власність з метою житлового будівництва. Тому апеляційний суд вирішив спір про захист суспільного інтересу та обґрунтовано зазначив, що повернення земельної ділянки водного фонду, яка не може бути у приватній власності, та демонтаж будівельних матеріалів - це відмінні один від одного негаторні позови, оскільки не можна розглядати як єдиний позов вимогу про повернення спірної земельної ділянки та вимогу про демонтаж будівельних конструкцій зі спірної земельної ділянки, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

Таким чином, апеляційний суд правильно вирішив спір, а доводи касаційної скарги заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури не узгоджуються з раніше сформульованими висновками Верховного Суду та є безпідставними.

Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що прокурор пропонує за її рахунок виправити помилки органів публічної влади, а право ОСОБА_1 на звернення за відшкодуванням до продавця земельної ділянки з окремим судовим позовом призводить до накладення надмірного непропорційного тягаря, оскільки з огляду на встановлені обставини немає сумнівів, що під час придбання спірної земельної ділянки, враховуючи загальновідому інформацію про законодавство щодо меж прибережних захисних смуг, ОСОБА_1 могла і повинна була передбачати виникнення відповідних спорів та негативні юридичні наслідки у зв`язку з придбанням спірної земельної ділянки.

Доводи касаційних скарг про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційних скарг не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявників з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов