06.11.2023 Єдиний унікальний номер 266/2333/15-ц
Справа № 266/2333/15-ц
Провадження № 4с/205/37/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Бондар В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Маловичко Лілії Володимирівни, стягувач: ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року представник скаржниці адвокат Мовчан О.С. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною скаргою.

В обґрунтування скарги зазначив, що у липні 2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у перетині кордону з причин встановлення відносно неї тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон. 14.07.2023 року на адвокатський запит представника скаржниці адвоката Мовчана О.С. було надано відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України, відповідно до якої станом на 14.07.2023 року у ДПС України виконується постанова старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Маловичко Л.В. від 04.02.2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі у ВП № 50641737, винесена при примусовому виконанні виконавчого листа № 266/2333/15-ц, який виданий 13.10.2015 року Приморським районним судом м. Маріуполя. Про існування зазначеної постанови та здійснення виконавчого провадження ОСОБА_1 не знала, оскільки ніяких документів не отримувала. На думку представника скаржниці оскаржувана постанова є передчасною, не вмотивованою та необґрунтованою, оскільки тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням. ОСОБА_1 є сиротою, має на утриманні малолітніх дітей, у червні 2023 року поховала свого чоловіка, через війну змушена була покинути своє місце проживання та переїхати до м. Дніпро, фактично лишилася без джерела існування. Виїзд скаржниці за кордон до родичів є єдиним виходом зі складної життєвої ситуації, що дозволило б їй забезпечувати сім`ю та подальше погашення боргу.

Враховуючи викладене, представник скаржника звертається до суду із зазначеною скаргою, у якій просить поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду із зазначеною скаргою, визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Маловичко Л.В. в частині винесення постанови від 04.02.2019 року у ВП № 50641737 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, скасувати зазначену постанову та зобов`язати Приморський відділ державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області повідомити ДПС України про скасування відносно ОСОБА_3 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2023 року визнано причину пропуску строку поважною та поновлено ОСОБА_1 пропущений строк на звернення до суду зі скаргою, зазначену скаргу прийнято до розгляду, призначено судове засідання по справі та витребувано у Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження № 50641737.

Від представника заінтересованої особи Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на електронну адресу суду надійшли матеріали виконавчого провадження ВП № 50641737

Представник скаржника адвокат Мовчан О.С. через систему «Електронний суд» направив до суду заяву у якій просив розгляд скарги проводити за відсутності скаржниці та її представника, вимоги скарги підтримав, просив задовольнити.

Представник заінтересованої особи Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, на електронну адресу суду направив заяву про розгляд справи за відсутності представника відділу.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, будь-яких заяв від неї не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали скарги та додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, дійшов наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, що на виконанні Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебуває виконавче провадження ВП № 50641737 з примусового виконання виконавчого листа № 266/2333/15-ц, виданого 13.10.2015 року Приморським районним судом м. Маріуполя, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з 08.07.2015 року і до повноліття дитини, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 98-99).

У вказаному виконавчому провадженні державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Маловичко Л.В. було винесено наступні постанови:

- про відкриття виконавчого провадження від 28.03.2016 року (а.с. 103);

- про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 102);

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолодженою зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими чи аналогічними кулями за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 28.03.2019 року (а.с. 87-88);

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 03.10.2018 року (а.с. 81-82);

- про накладення штрафу від 05.10.2018 року (а.с. 72-73);

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 04.02.2019 року (а.с. 77-78);

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом від 28.03.2019 року (а.с. 85-86);

- про арешт коштів боржника від 06.05.2021 року (а.с. 69-70);

- про зняття арешту з коштів від 26.05.2021 року (а.с. 89-90) та від 16.09.2022 року (а.с. 83-84);

Відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 26.03.2018 року, ОСОБА_1 у Центральному, Приморському, Кальміуському районах міста не зареєстрована (а.с. 71).

Як вбачається із розрахунку заборгованості від 19.07.2023 року, заборгованість ОСОБА_1 за виконавчим провадження ВП № 50641737 з примусового виконання виконавчого листа № 266/2333/15-ц, виданого 13.10.2015 року Приморським районним судом м. Маріуполя, складає 332 475,51 грн. (38-40).

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Положеннями ст. 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно із п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно із постановою державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 04.02.2019 року, тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України було встановлено до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (а.с. 77-78).

Так, представник скаржниці посилався на те, що ОСОБА_1 не була обізнана про вказане виконавче провадження.

Разом з тим, із матеріалів виконавчого провадження № 50641737 вбачається, що ОСОБА_1 24.05.2021 року зверталася до начальника Приморського ВДВС м. Маріуполя із заявою у якій просила розблокувати їй соціальну картку на яку вона отримує виплати на дітей (а.с. 79).

Таким чином, скаржниця, як сторона виконавчого провадження, не скористалася своїм право на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, надання заперечень чи оскаржити рішення державного виконавця.

Окрім того, про наявність заборгованості по аліментам скаржниця не заперечувала.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Таким чином, представником скаржника не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження доводів, викладених у скарзі.

Зважаючи на те, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України є спеціальною нормою, що застосовується на стадії виконання судових рішень, представник скаржника не надав відомості, що рішення суду боржником виконано або заборгованість по аліментам погашена.

Таким чином, судом не встановлено у діях державного виконавця перевищення повноважень або порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що дії державного виконавця були спрямовані виключно на виконання вимог виконавчого документу в порядку та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що на теперішній час виконавче провадження продовжує виконуватись, зобов`язання боржника за рішенням залишається не виконаними, заборгованість не погашена, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 18, 47, 40, 50, 59, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 4-5, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 247, 354, 447-452 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Маловичко Лілії Володимирівни, стягувач: ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

скаржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

заінтересована особа: Державний виконавець Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Маловичко Лілія Володимирівна, місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_2 .

заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст ухвали складено 13 листопада 2023 року.

Суддя: Федотова В.М.

.