Справа № 204/3577/23
Провадження № 2/204/1671/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги при звільненні, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

13 березня 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», із позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги при звільненні, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії (а. с. 1-5, 70-83).

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень від 27 березня 2023 року, вказала, що з 01 вересня 1978 року вона працювала у ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», а 04 вересня 2019 року вона надала відповідачу заяву про звільнення з підприємства, за згодою сторін. Вказує, що 17 вересня 2019 року вона надала відповідачу заяву, в якій зазначила про те, що після відпрацювання 14 діб, з дати подання заяви від 04 вересня 2019 року, вона на роботу виходити не буде, а вже 23 грудня 2019 року вона звернулася до відповідача із заявою щодо виплати заборгованості по заробітній платі у зв`язку із звільненням. Натомість, на вказані заяви відповідачем обґрунтованих відповідей їй надано не було, лише зазначалося про те, що вона перебуває в черзі на звільнення, при цьому, грошових коштів для проведення повного розрахунку підприємство не має. Стверджує, що на дату подання позову наказ про її звільнення їй не наданий, розрахунок з нею не проведено, про нараховані їй суми не повідомлено, трудову книжку із записом про звільнення не видано. Вказує, що заборгованість відповідача по невиплаченій їй заробітній платі, станом на 17 вересня 2019 року, складає 41456 гривень, при цьому відповідачем не компенсовано їй виконання надурочних робіт та робіт у вихідні дні, загалом 108 годин. Вважає, що у зв`язку із невиплатою їй належних при звільнені сум, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по дату винесення судом рішення по справі. Крім того, зазначає, що оскільки відповідач не повідомив її про дату звільнення та не видав їй трудову книжку, у зв`язку з чим, вона була позбавлена засобів існування та права на працевлаштування за іншим місцем роботи, права стати на облік та отримувати допомогу по безробіттю, що призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало додаткових зусиль для організації її життя, то з відповідача підлягає стягненню моральна шкода, яку вона оцінила у розмірі 15000 гривень. З цих підстав прохає суд: 1) визнати припиненими трудові відносини з відповідачем за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗПП України з дати винесення судом рішення та зобов`язавши відповідача зробити відповідний запис в трудовій книжці; 2) стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, яка складає 41456 гривень разом та індексацію по ній; 3) стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі станом на дату винесення судом рішення по справі, нараховану з урахуванням основної та додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат, інших виплат, компенсації за роботу неурочну та у вихідні дні, компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки, у тому числі при звільнені, нарахованої компенсації витрати частини доходів за невиплачену заробітну плату та індексації вказаної заборгованості; 4) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 17 вересня 2019 року та станом на дату винесення судом рішення, виходячи із розрахунку її середньоденної заробітної плати у сумі 228 гривень 95 копійок; 5) стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 15000 гривень разом із судовими витратами по справі.

Ухвалою суду від 20 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 65).

27 березня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 20 березня 2023 року, позивачкою усунуто (а. с. 66-83).

Ухвалою суду від 31 березня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 84), копія якої надіслана учасникам справи 31 березня 2023року за вихідним № 9607/23-вих/2/204/1671/23 від 31 березня 2023 року (а. с. 85), яка отримана відповідачем 04 травня 2023 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 86).

30 травня 2023 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив голови правління ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» В.Г. Наумова на позовну заяву (а. с. 96-100), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначає, що позов є необґрунтованим, а доводи позивачки надуманими та такими, що не відповідають дійсності й не підтверджуються відповідними доказами. Так, зазначає, що дійсна сума заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачкою становить 27798 гривень, а не 41456 гривень, як на те вказує остання. Разом з цим зазначає, що у зв`язку з тимчасовою відсутністю грошових коштів на момент звернення позивачки за заявою про звільнення «за згодою сторін», відповідач не мав можливості провести з нею остаточний розрахунок, тому по лютий 2020 року він здійснював позивачці нарахування середнього заробітку. При цьому вказує, що нарахування/стягнення середнього заробітку має здійснюватися відповідно до приписів абзаців 2 та 3 пункту 8 Порядку обчислень середньої заробітної плати, з урахуванням «графіків роботи підприємства» у «розрахунковий період», тобто з урахуванням скорочених графіків роботи підприємства. Тому вважає доводи позивачки щодо здійснення ним їй нарахувань не в повному обсязі необґрунтованими. Також вказує на те, що надана позивачкою заява про звільнення за згодою сторін не передбачає виплачу вихідної допомоги, а тому вказана вимога є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивачки про стягнення моральної шкоди, оскільки розмір заявленої шкоди жодним чином не обґрунтований і є явно завищеним відносно розміру заборгованості. Також вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивачки щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки останньою не надано суду жодних належних доказів понесення таких витрат, більш того, до їх вартості включено послугу, яка не надавалася позивачці, а саме участь у одному судовому засіданні. З цих підстав, прохає у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

09 червня 2023 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла відповідь позивачки на відзив (а. с. 112-117), в якій вона вказує на те, що відповідачем у своєму відзиві не надано жодного контррозрахунку заборгованості по заробітній платі. Зазначає, що позивач повинен був надати відомості про суму заборгованості по заробітній платі позивачки з урахуванням усіх нарахувань, однак вказаного розрахунку його відзив не містить. Натомість, факт тривалого порушення відповідачем її прав підтверджується нарахуванням останнім вже після подачі нею заяви про звільнення їй заробітної плати та компенсації за затримку виплати лікарняного. При цьому, стверджує, що із наказами доданими відповідачем до відзиву, вона під підпис ознайомлена не була, а тому вважає, що вказані накази могли бути складені після отримання її позовної заяви саме для зазначеної справи. Вважає, що відзив було подано з порушенням норм матеріального та процесуального права, відзив не обґрунтований належними та допустимими доказами. Тому, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, прохала суд їх задовольнити.

28 червня 2023 року на адресу суду надійшла додаткова відповідь позивачки на відзив (а. с. 120-124), в якій вона зазначає, що надані відповідачем накази не створюють для неї жодних правових наслідків, а тому не можуть бути враховані під час розрахунку її середньоденної заробітної плати. Разом з цим, зазначає про те, що надані відповідачем довідки щодо заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації відпусток, середнього заробітку є неналежними доказами у справі, оскільки вони не містять ані дати, ані вихідного номеру, ані розрахункового періоду, ані посилання на документи первинного бухгалтерського обліку чи методу розрахунку, а відтак складені не відповідно встановленої законодавством форми.

Станом на дату розгляду справи заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 01 вересня 1978 року позивачка перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», підтвердженням чого є копія трудової книжки серії НОМЕР_1 (а. с. 30-31).

04 вересня 2019 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про звільнення за угодою сторін (а. с. 52).

17 вересня 2019 року позивачка звернулася до відповідача із заявою (а. с. 53), в якій повідомила останнього, що у зв`язку з подачею нею заяви на звільнення від 04 вересня 2019 року та після відпрацювання двох тижнів вона на роботу виходити не буде. При цьому, позивачкою у вказаній заяві зазначено день її звільнення, як 17 вересня 2019 року.

23 грудня 2019 року позивачка звернулася до відповідача із заявою (а. с. 54 та на звороті), в якій, з-поміж іншого, прохала останнього провести з нею повний розрахунок.

23 січня 2020 року позивачка звернулася із заявою до Головного управління Держпраці в Дніпропетровській області (а. с. 55), в якій прохала вплинути на відповідача щодо виплати заборгованості по заробітній платі в тому числі за «чорновою» бухгалтерією, здійснити перерахунок її заробітної плати за листопад та грудень 2019 року, вирішити питання щодо її звільнення.

При цьому, з талонів для роботи у вихідні дні (а. с. 37) та для виконання понадурочних робіт (а. с. 38-40 та звороті) вбачається, що ОСОБА_1 працювала: у вихідні - 28 липня 2018 року, 02 червня 2018 року, 28 червня 2018 року, надурочно 29 листопада 2018 року, 28 вересня 2018 року, 03 вересня 2018 року, 30 серпня 2018 року, 29 серпня 2018 року, 03 серпня 2018 року, 28 серпня 2018 року, 27 червня 2018 року, 03 грудня 2018 року, 27 грудня 2018 року, 26 грудня 2018 року, 25 січня 2019 року, 30 жовтня 2018 року, 05 листопада 2018 року, 30 жовтня 2018 року, 30 листопада 2018 року, 28 лютого 2019 року, 01 лютого 2019 року, 30 січня 2019 року, 22 лютого 2019 року, 29 березня 2019 року, 25 квітня 2019 року, 28 січня 2019 року, 27 лютого 2019 року.

З розрахункових листів (а. с. 41-43 та на звороті) вбачається, що відповідачем здійснено нарахування позивачці заробітної плати, зокрема за: вересень 2019 року 5153,93 гривні; серпень 2019 року 5900,20 гривень; липень 2019 року 4173,67 гривні; за червень 2019 року 4238,52 гривень; травень 2021 року 146,88 гривень; лютий 2020 року 1090,13 гривень; січень 2020 року 1090,47 гривень; жовтня 2019 5995,27 гривень; березень 2019 року 8311,55 гривень; лютий 2019 року 7163,60 гривні; січень 2019 року 6603,99 гривні; травень 2019 року 4348,54 гривень; квітень 2019 року 6928,89 гривень.

Крім того, з матеріалів справи, зокрема з листків непрацездатності серії АДЮ № 437953 та АДЮ № 367296 вбачається, що з 02 грудня 2020 року по 01 січня 2021 року позивачка, як працівник відповідача, перебувала на лікарняному (а. с. 44).

Постановою дізнавача СД Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Лебідь К.О. від 22 січня 2021 року (а. с. 47), ОСОБА_1 залучено до кримінального провадження, відомості про яке внесено до Реєстру досудових розслідувань за № 0000798 від 13 травня 2020 року, як потерпілу.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

Так, звертаючись з вказаним позовом до суду позивачка прохала суд, зокрема визнати припиненими трудові відносини з відповідачем за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗПП України (за угодою сторін) з дати винесення судом рішення та зобов`язати відповідача зробити відповідний запис в трудовій книжці.

Натомість суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Так, статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, визначено, що підставою припинення трудового договору є угода сторін. Наведені норми КЗпП України застосовується виключно у випадку взаємної згоди сторін трудового договору.

Таким чином, вирішуючи питання щодо припинення трудового договору за угодою сторін, суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та якою датою вона обумовлена, чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Вивчивши матеріали справи, зважаючи на те, що природа звільнення працівника за угодою сторін має наслідком погодження такої домовленості з обох боків, оскільки не може бути угоди, якщо її не погоджено однією зі сторін, а оскільки доказів погодження заяви ОСОБА_1 про припинення трудового договору від 04 вересня 2019 року керівництвом відповідача матеріали справи не містять, а дата її звільнення за угодою сторін у цій заяві ані сторонами в цілому, як це передбачає угода, ані позивачкою, зокрема, взагалі не обумовлена, натомість вказана нею дата звільнення в заяві-повідомленні від 17 вересня 2019 року керівництвом відповідача також не погоджена, при цьому, після вказаної дати відповідачем позивачці здійснювалося нарахування заробітної плати впродовж жовтня 2019 року - лютого 2020 року, а позивачкою у період часу з 02 грудня 2020 року по 01 січня 2021 року, вказано відповідача, як її роботодавця у лікарняних листках, суд доходить висновку, що сторонами не досягнуто домовленості щодо припинення трудового договору позивачки за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тим паче з дати винесення судом рішення у справі, а відтак підстави для задоволення вимог позивачки в цій частині відсутні, у зв`язку з чим суд дійшов переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненими трудових відносин з відповідачем за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗПП України (за угодою сторін) з дати винесення судом рішення та зобов`язання відповідача зробити відповідний запис в трудовій книжці, слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованість по заробітній платі та індексацію по ній, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем, в свою чергу не заперечується той факт, що він має перед позивачкою заборгованість по заробітній платі, але при цьому сторонами вказано різні суми заборгованості.

Так, позивачка у позовній заяві стверджує, що позивач станом на 17 вересня 2019 року заборгував перед нею заробітну плату у сумі 41456 гривень, однак жодного розрахунку вказаної суми остання суду не надає, а лише розрахункові листи підприємства за період з січня 2019 року по жовтень 2019, січень-лютий 2020 року та травень 2021 року, з власними дописами.

При цьому, сума добутку нарахувань за вказаними розрахунковими листами (за січень-вересень 2019 року) становить 52122 гривні 89 копійок, що перевищує заявлену позивачкою суму до стягнення (41456 гривень), а тому суду не зрозуміло, яким чином вказана сума нею розраховувалася та що за цими розрахунковими листами відповідачем їй виплачувалося.

Натомість відповідачем надано довідку про заборгованість по заробітній платі позивачки, станом на 08 травня 2023 року, за період з березня 2019 року по вересень 2019 року, відповідно до якої останній заборгував позивачці нараховану, але не виплачену заробітну плату за вказаний період у сумі 36991 гривня 70 копійок, зокрема: за березень 8311 гривень 43 копійки, квітень 6928 гривень 18 копійок, травень 4347 гривень 92 копійки, червень 4238 гривень 31 копійка, липень 4173 гривні, серпень 5900 гривень, вересень 2019 року 3092 гривні 86 копійок, а тому саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, з відрахуванням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно з вимогами ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Нормами ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. При цьому, під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Натомість, судом встановлено, що грошові кошти в сумі 36991 гривня 70 копійок в рахунок погашення заборгованості з нарахованої, але не ви плаченої заробітної плати, відповідачем позивачці сплачені не були, а тому вимога про виплату компенсації втрати частини доходів (індексації) є передчасною, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 134/89/16-а, від 10 лютого 2020 року у справі № 134/87/16-а, від 05 березня 2020 року у справі № 140/1547/19, від 24 січня 2023 року у справі № 200/10176/19, від 11 серпня 2023 року у справі № 380/103/22.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача індексації заявлено позивачкою передчасно, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі станом на дату винесення судом рішення по справі, нараховану з урахуванням основної та додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат, інших виплат, компенсації за роботу неурочну та у вихідні дні, компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки, у тому числі при звільненні, нарахованої компенсації витрати частини доходів за невиплачену заробітну плату та індексації вказаної заборгованості, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Отже, основною підставою для нарахування та виплати працівникові заробітної плати є те, що її потрібно заробити, тобто виконати певну роботу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 17 вересня 2019 року позивачкою відповідачу було надано заяву (заяву-повідомлення) (а. с. 53), в якій вона повідомляла останнього, що у зв`язку з подачею нею заяви на звільнення від 04 вересня 2019 року та після відпрацювання двох тижнів вона на роботу виходити не буде.

При цьому, доказів зворотнього, того, що позивачка після 17 вересня 2019 року працювала на підприємстві відповідача та останній має перед нею заборгованість, позивачкою суду не надано, а тому суд доходить переконливого висновку про те, що вказана вимога є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами, у зв`язку з чим у її задоволенні слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні - це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується відповідно до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як звільнення працівника, невиплата належних йому сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, право вимоги на стягнення середнього заробітку у працівника виникає лише з наступного дня після його звільнення та виключно за умови, що роботодавець на дату його звільнення не провів з ним остаточний розрахунок.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не спростовано того, що 04 вересня 2019 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про звільнення її за угодою сторін, однак вказана заява відповідачем не погоджена, дата та умови її звільнення не обумовлені, натомість інших заяв про звільнення позивачкою відповідачу не надано, останнім відповідно їх не погоджено, наказ про її звільнення, ані за угодою сторін, ані за власним бажанням, ані з інших підстав, відповідачем не винесено, що свідчить про те, що трудові відносини між сторонами не припинені, вказане також підтверджується листками непрацездатності, в яких позивачкою відповідача вказано її роботодавцем, зі спливом більше ніж року після написання заяви на звільнення, а тому суд доходить переконливого висновку про те, що вимога про стягнення середнього заробітку позивачкою заявлена передчасно.

З огляду на викладене, враховуючи те, що право на середній заробіток у працівника виникає з наступного дня після його звільнення, за умови, що роботодавець не провів з ним остаточного розрахунку, зважаючи на те, що позивачка не звільнена, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не підлягають задоволенню, оскільки заявлені позивачкою передчасно.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 15000 гривень суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Нормами ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Стаття 23 ЦК України та стаття 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування моральної шкоди завданої працівнику власником або уповноваженим ним органом внаслідок порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань.

Судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивачки на своєчасне отримання заробітної плати під час її працевлаштування. Більш того, судом встановлено, що з моменту подачі заяви про звільнення позивачки з 04 вересня 2019 року та станом на день розгляду справи минуло більш ніж чотири роки. Отже, відповідач більше ніж чотири роки не виплачував позивачці заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Отже, суд вважає, що позивачка як працівник має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка виразилася у порушенні її права на своєчасне отримання заробітної плати, що призвело до порушення права на працю, та як наслідок до моральних страждань.

Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача позивачка вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів.

Виходячи з наведеного суд зазначає, що позивачка як працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй неправомірними діями відповідача, та саме відповідач є особою, внаслідок дій якого було завдано моральну шкоду позивачці.

При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачці моральної шкоди суд виходить з наступного.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

У пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір заподіяної позивачці моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок порушення права позивачки на своєчасне отримання заробітної плати за виконану нею роботу, що призвело до моральних страждань, порушився нормальний ритм її життя, вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів, крім того, звертатися за захистом своїх прав до правоохоронних органів та суду.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачці також була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача та вважає доведеним факт душевних страждань позивачки, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивачка має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Визначаючи розмір заподіяної позивачці моральної шкоди суд враховує те, що заборгованість по заробітній платі виникла ще з березня 2019 року та, станом на дату розгляду справи, не погашена відповідачем.

Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачці моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 4000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Отже, за таких обставин, вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди суд визнає доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення судових витрат зазначає наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою на підтвердження надання їй правової допомоги надано: копію договору № 24122103 про надання правової допомоги/юридичних послуг ТОВ «Центр правової допомоги» (а. с. 57 та на звороті), ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Бондаренком Д.В. (а. с. 26) та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН № 3622 (а. с. 25 та на звороті).

Однак суд не приймає вказані докази до уваги та вважає їх неналежними, з огляду на наступне.

Так, договір № 24122103 про надання правової допомоги/юридичних послуг (а. с. 57 та на звороті), позивачкою укладено 24 грудня 2021 року з ТОВ «Центр правової допомоги», за яким останнє зобов`язалося надати їй юридичні послуги, зокрема: проєкт позовної заяви, представництво в суді першої інстанції (одне судове засідання), загальною вартістю 7500 гривень. Строк дії договору до 24 квітня 2022 року.

Натомість, вказаний договір не містить жодної інформації ані про те, в якому суді, з якого приводу, в особі кого, ТОВ «Центр правової допомоги» надає вказані послуги позивачці, тим більше, що з вказаним позовом позивачка звернулася у березні 2023 року, тоді коли дія договору з правової допомоги закінчилася у квітні 2022 року.

Крім того, з ордеру на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Бондаренком Д.В. (а. с. 26) вбачається, що вказаний ордер виданий на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної допомоги № 1 від 20 жовтня 2022 року, однак останній суду не наданий так само як і акти виконаних адвокатом робіт за вказаними договорами правової допомоги.

З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, приймаючи до уваги те, що розгляд справи здійснювався судом в спрощеному порядку без виклику сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою документально не доведений факт як отримання послуг з правової допомоги у цій справі, так і факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, через що суд доходить висновку, що вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позивачка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок за вимогу про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі.

Крім того, судом задоволено позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 4000 гривень, що становить 26,66 % цієї позовної вимоги, виходячи із розрахунку (4000*100/15000), то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір за цю вимогу у розмірі 399 гривень 90 копійок, виходячи із розрахунку (1500*26,66/100).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-288, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» (49052, м. Дніпро, вул. Щепкіна, буд. 53; ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги при звільненні, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у сумі 36991 (тридцять шість тисяч дев`ятсот дев`яносто одна) гривня 70 (сімдесят) копійок, з відрахуванням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 4000 (чотири тисячі) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 399 гривень 90 копійок.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь Держави судовий збір у сумі 1073 гривні 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна