МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 481/795/22
Провадження № 22-ц/812/555/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.

із секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

за участі прокурора Бескровної І.І.,

представника відповідача Семененко В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 30 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Вжещ С.І., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом виконувача обов`язки керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Новобузької міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року виконувач обов`язків керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Новобузької міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 , в якому просив витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Новобузької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0169, площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Новобузької міської ради Баштанського району Миколаївської області; стягнути з відповідача на користь Миколаївської обласної прокуратури сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Баштанською окружною прокуратурою виявлені порушення вимог законодавства при розпорядженні Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - ГУ ДГК у області) земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на території Баштанського району Миколаївської області.

Встановлено, що наказом начальника ГУ ДГК у Миколаївській області 1909/0/14-20-СГ від 24.01.2020 затверджено документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано громадянину України ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі пасовищ площею 2,0000 га (кадастровий номер :05:000:0169) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства в межах території Розанівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області.

На підставі вказаного наказу державним реєстратором Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області 04.02.2020 здійснено запис № 35590243 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,000 га (кадастровий номер :05:000:0169).

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч. 4 ст. 116 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2 гектара.

Водночас, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі наказу начальника ГУ ДГК у Миколаївській області №9720/0/14-19-СГ від 14.11.2019 вже отримував у приватну власність земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :02:000:0763 для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. Державна реєстрація права проведена 18.11.2019, номер запису - 34261674.

Таким чином, ОСОБА_2 на час звернення до ГУ ДГК у Миколаївській області з питань складання документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

Тобто, всупереч вимог ст. ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України, ОСОБА_2 при зверненні до ГУ ДГК у Миколаївській області не зазначив про те, що він раніше використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

За вказаним фактом Баштанською окружною прокуратурою 28.05.2022 розпочато кримінальне провадження № 0000032 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

У свою чергу, розглядаючи заяву про затвердження проекту із землеустрою по суті, ГУ ДГК у Миколаївській області не надано належної оцінки обставинам і умовам, зазначеним у заяві, не перевірено, зокрема, факт використання ОСОБА_2 свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, внаслідок чого, земельна ділянка площею 2,0000 га (кадастровий номер :05:000:0169) незаконно вибула із земель державної власності.

Таким чином, наказ ГУ ДГК у області № 1909/0/14/-20-СГ від 24.01.2020 не відповідає вимогам законодавства, а тому є незаконним.

Крім того встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки № 178 від 04.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко А.В., відчужив право власності на вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 35801667.

Тобто, ОСОБА_1 придбав вказану земельну ділянку в особи, яка, з огляду на зазначені обставини, не мала права її отримувати та відчужувати.

Оскільки на підставі незаконного наказу ГУ ДГК у Миколаївській області за ОСОБА_2 04.02.2020 зареєстровано право власності на земельну ділянку за № 35590243, та у подальшому ним її продано на підставі договору купівлі- продажу від 04.03.2020 № 178 ОСОБА_1 , то зазначений договір згідно зі ст. ст. 21, 203, 215 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягає визнанню недійсними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17).

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

ГУ ДГК у Миколаївській області, видаючи наказ щодо передачі у власність спірної земельної ділянки, в порушення вимог законодавства, діяло не в інтересах держави, тому спірна земельна ділянка вибула з володіння держави не з її волі іншим шляхом.

Водночас, реалізація права в цивільних правовідносинах від імені держави відповідає її волі лише тоді, коли здійснюється на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, як це визначено в ст. 19 Конституції України.

Таким чином, повторне безоплатне надання ГУ ДГК у Миколаївській області громадянину земельної ділянки для аналогічних потреб понад встановлену Земельним кодексом України норму не може оцінюватися як воля держави. Отже, вибуття спірної земельної ділянки відбулось поза волею держави як її власника.

З урахуванням викладеного, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у теперішнього власника ОСОБА_1 на користь розпорядника земель.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 148) визначено, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав, при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у справі № 183/1617/16 (постанова від 14.11.2018), у справі № 911/3681/17 (постанова від 21.08.2019), у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17 (постанови від 01.10.2019 та 15.10.2019), у справі № 911/3680/17 (постанова від 19.11.2019) та у справі № 19/028-10-13 (постанова від 30.06.2020).

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 146).

Отже, ефективним способом захисту порушених інтересів держави у даному випадку є витребування спірної земельної ділянки у теперішнього володільця - ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки вартість земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0169 становить 10 906, 54 грн.

Відповідно до чинного на момент прийняття наказу про передачу у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки законодавства, власником та органом, уповноваженим розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів на території Миколаївської області було Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області.

З 27.05.2021 набули чинності зміни до Земельного кодексу України, а саме, п. 24 розділу X Перехідних положень, відповідно до яких землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Таким чином, на даний час, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Новобузька міська рада, яка має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель сільськогосподарського призначення.

З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді 18.06.2021 та 14.02.2022 Баштанською окружною прокуратурою на адресу Новобузької міської ради направлено лист, в якому повідомлено про порушення вимог земельного законодавства з боку Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, під час отримання у власність та користування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та необхідність вжиття заходів щодо усунення порушень земельного законодавства.

Новобузька міська рада у своєму листі від 02.07.2021 повідомила, що не володіє інформацією про розпорядження спірною земельною ділянкою. При цьому, міською радою не повідомлено про вжиті або заплановані заходи щодо усунення вказаних порушень вимог законодавства та повернення земельної ділянки у комунальну власність, проте зазначено, що міська рада не заперечує проти вжиття таких заходів реагування представницького характеру Баштанською окружною прокуратурою.

Також, у своєму листі від 23.03.2022 Новобузька міська рада повторно повідомила, що не зверталась з позовом до суду щодо усунення порушень вимог законодавства під час незаконного виділення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у зв`язку з суттєвим навантаженням у роботі під час воєнного стану. Разом з тим, Новобузька міська рада не заперечує щодо представництва Баштанською окружною прокуратурою інтересів держави у суді.

Отже, прокурором вказано уповноваженому на захист інтересів держави органу про наявні порушення законодавства та необхідність судового захисту інтересів держави, натомість позивачем чітко повідомлено про відсутність наміру самостійно звернутись за захистом порушених інтересів держави до суду.

Таким чином, за наявності підстав, що були очевидні (внаслідок загальнодоступності правових норм і поінформування про обставину порушення вимог закону) та повноважень на звернення до суду уповноваженим суб`єктом, Новобузькою міською радою не вжито заходів до забезпечення судового захисту порушених інтересів держави, що свідчить про пасивну поведінку, має своїм наслідком нездійснення захисту інтересів держави у суді та є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

На підставі викладеного, просив витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Новобузької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0169 площею 2.0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану вмежах території Новобузької міської ради Баштанського району Миколаївської області, а також стягнути з відповідача на користь Миколаївської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу позовної заяви.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 30 березня 2023 року задоволено позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь держави в особі Новобузької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0169, площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Новобузької міської ради Баштанського району Миколаївської області. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури витрати, понесені на сплату судового збору в розмірі 3721 гривні 50 копійок.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до наказу начальника Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 9720/0/14-19-СГ від 14.11.2019 р. затверджено документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано громадянину України ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі пасовищ площею 2,0000 га (кадастровий номер :02:000:0763) для ведення особистого селянського господарства в межах території Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (а.с.14).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 305925907 від 27.07.2022 р. за ОСОБА_2 18.11.2019 р., на підставі наказу начальника Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 9720/0/14-19-СГ від 14.11.2019 р., зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0763, площею 2,0000 га (а.с.18-23).

Відповідно до наказу начальника Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 1909/0/14-20-СГ від 24.01.2020 р. затверджено документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано громадянину України ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі пасовищ площею 2,0000 га (кадастровий номер :05:000:0169) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства в межах території Розаніської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (а.с.13).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 305925907 від 27.07.2022 р. за ОСОБА_2 04.02.2020 р., на підставі наказу начальника Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 1909/0/14-20-СГ від 24.01.2020 р., зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0169, площею 2,0000 га.

У подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № № 178 від 04.03.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко А.В., відчужив право власності на вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 35801667 (а.с.38-41, 20).

Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 24.02.2020 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0000 га (кадастровий номер :05:000:0169) складає 10906,54 гривень (а.с. 42).

Судом також встановлено, що на запит прокурора № 52/3-923 вих-22 від 14.02.2022 р. Новобузька міська рада Миколаївської області листом №358-02-12 від 23.03.2022 року повідомила прокурора про те, що Новобузькою міською радою не приймалось рішення про погодження передачі у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0169. Заходи щодо усунення вказаних у листі порушень вимог законодавства та повернення земельної ділянки у комунальну власність, у тому числі шляхом звернення до суду із відповідною позовною заявою Новобузькою міською радою не вживалися, у зв`язку із суттєвим навантаженням у роботі під час воєнного стану. Разом з тим, Новобузька міська рада не заперечує щодо пред`явлення Баштанською окружною прокуратурою відповідного позову до суду з метою захисту інтересів держави, усунення вищевказаних порушень та повернення земельної ділянки до комунальної власності Новобузької територіальної громади (а.с. 27-32).

Встановивши вказані обставини суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 на час звернення до ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області 10.01.2020 року ( а.с.207) із заявою про надання ділянки у власність, вже скористався правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

Отже, всупереч вимогам ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України, ОСОБА_2 при зверненні до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, зазначив недостовірні дані про те, що право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не використав.

Оскільки ОСОБА_2 вперше отримав земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі пасовищ площею 2,0000 га (кадастровий номер :02:000:0763) на законних на те підставах, то поверненню підлягає саме земельна ділянка площею 2,0000 га, в тому числі пасовищ площею 2,0000 га (кадастровий номер :05:000:0169) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства в межах території Розаніської сільської ради Новобузького району Миколаївської області.

З огляду на викладене, наказ начальника Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 1909/0/14-20-СГ від 24.01.2020 р. не відповідає вищезазначеним вимогам законодавства, а тому є незаконним.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 178 від 04.03.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко А.В., відчужив право власності на вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 35801667.

Тобто відповідач придбав вказану земельну ділянку в особи, яка, з огляду на зазначені обставини, не мала права її отримувати та відчужувати.

Оскільки на підставі незаконного наказу Головного управління Держгеркадастру у Миколаївській області за ОСОБА_2 04.02.2020 р. зареєстровано право власності на земельну ділянку за № 35801667, та у подальшому ним її продано на підставі договору купівлі-продажу, то зазначений договір згідно зі ст. ст. 21, 203, 215 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

В той же час застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі № 338/180/17).

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 925/1265/16).

За змістом ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, видаючи наказ щодо передачі у власність спірної земельної ділянки, в порушення вимог законодавства, діяло не в інтересах держави, тож спірна земельна ділянка вибула з володіння держави не з її волі іншим шляхом.

Водночас, реалізація права в цивільних правовідносинах від імені держави відповідає її волі лише тоді, коли здійснюється на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, як це визначено в ст. 19 Конституції України.

Таким чином, повторне безоплатне надання Головним управлінням Держгеокадастру в Миколаївській області громадянину земельної ділянки для аналогічних потреб понад встановлену Земельним кодексом України норму не може оцінюватися як воля держави.

Отже, вибуття спірної земельної ділянки відбулось поза волею держави, як її власника.

З урахуванням викладеного, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у нинішнього власника ОСОБА_1 - на користь розпорядника земель.

Представництво інтересів Новобузької міської ради прокурором суд вважав обґрунтованим, оскільки органом місцевого самоврядування не вживалось жодних заходів щодо витребування земельної ділянки, що свідчить про невиконання ним своїх повноважень. У зв`язку з цим суд констатував, що прокурор мав обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави шляхом пред`явлення відповідного позову.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та прокурором доведено, що втручання в право приватної власності є законним, переслідує "суспільний", "публічний" інтерес, та що такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям, а відтак позов підлягає задоволенню.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Семененко В.Б. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його прийнятим на підставі неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Вважає, що позивачем не доведено обґрунтованості позовних вимог про витребування у ОСОБА_1 на користь держави в особі Новобузької міської ради спірної земельної ділянки, яку ОСОБА_1 придбав на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 178 від 04.03.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко А.В., тобто на відплатній основі та таке відчуження відбулося в порядку, встановленому законодавством України для даного виду правочинів.

Будь-які обставини, щоб свідчили про те, що ОСОБА_1 як набувач майна знав і чи міг знати про відсутність права продавця відчужувати майно, прокурором не наведенні, та взагалі відсутні, а тому ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

Згідно змісту договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 04.03.2020 р. предметом договору була земельна ділянка площею 2,000 га, кадастровий номер :05:000:0169 (витяг з Державного земельного кадастру НВ - 020 від 24.02.2020 р., виданого ОСОБА_3 , державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру). Земельна ділянка розташована Миколаївська область Новобузький район, Розанівська сільська рада. Цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (п.п. 1.1., 1.1., п. 2, п. З Договору), яка належить продавцю на праві приватної власності, що підтверджується Наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 24.01.2020 р. № 1909/0/14-20-СГ. Право власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області Білик Н.С. - 04.02.2020 р., номер запису про право власності: 35590243, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 245, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта за номером : 202863042 та щодо об`єкта за номером : 202863557 від 04.03.2020 р.

Тобто відбулося платне відчуження права власності на вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №35801667.

Таким чином ОСОБА_1 придбав вказану земельну ділянку в особи законно із дотриманням вимог, визначених відповідним законодавством, що підтверджується змістом самого договору купівлі-продажу та спростовує доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу згідно зі ст. ст. 21, 203, 215 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

Проаналізувавши положення ст.321, 328, 330, 346, 387, 388, 400 ЦК України, зазначає, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним дім заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті З ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/не добросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 20 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження N 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Крім того, на час укладення відповідачем договору купівлі-продажу від 04 березня 2020 року з власником земельної ділянки ОСОБА_2 було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Тому апелянт вважає, що позов не може бути задоволений з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 придбано земельну ділянку відповідно до вимог законодавства України, право власності перевірено нотаріусом витягами з відповідних державних реєстрів, про що зазначено в Договорі купівлі-продажу від 04.03.2020 р., а рішенням суду у випадку задоволення позову буде необґрунтовано покладено на відповідача як на добросовісного набувача нерухомого майна додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача.

Вважає, що у цій справі суд не встановив обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача, а натомість його добросовісність не поставив під сумнів.

Також зазначає, що в позовній заяві прокурор та в рішенні суд посилаються на той факт, що ГУ ДГК у Миколаївській області, видаючи наказ № 1909/0/14-20-СГ від 24.01.2020 р. про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передачі у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , в порушення вимог законодавства, діяло не в інтересах держави, то спірна земельна ділянка вибула з володіння держави не з її волі іншим шляхом.

При цьому прокурором не заперечується наявність повноважень ГУ ДГК у Миколаївській області на видання наказу № 1909/0/14/-20- СГ від 24.01.2020 р., що підтверджено листом від 02.07.2021 р. за № 957-02-12 виконавчого комітету Новобузької міської ради.

Таким чином, вважає, що твердження позивача, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави не з її волі іншим шляхом, є помилковим.

Не надані позивачем також будь-які докази того, що вказане майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння або було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння.

Крім того, зазначає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР під № 0000032 за фактом вчинення кримінального порушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 190 КК України, здійснюється органом досудового розслідування з 28.05.2020 р. і до цього часу досудове розслідування не закінчено протягом тривалого часу (майже два роки), що свідчить про відсутність підстав для оголошення підозри, складення обвинувального висновку та неможливість довести органом досудового слідства складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_2 або інших осіб.

Отже, обвинувальний вирок суду у кримінальному провадженні за ЄРДР № 0000032 не винесений, а поданий прокурором доказ про порушення кримінального провадження не може бути прийнятий як належний та допустимий доказ в межах розгляду вказаної справи.

Судом першої інстанції не надано належну оцінку наданих позивачем заяв та клопотань, складених від імені ОСОБА_2 , що надходили стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок та щодо затвердження документації із землеустрою та передачі земельних ділянок у власність, за результатами яких видавались накази, а також не долучені документи, що подавались до реєстратора для реєстрації права власності.

Вважає також важливим дослідити послідовність (хронометраж) подій, пов`язаних з поданням документів ОСОБА_2 до ГУ ДГК у областях та отримання результатів розгляду, подання на реєстрація права власності, перевірки безпосередньої участі в оформленні вказаним громадянином документів або через уповноважених осіб, оскільки навіть якщо візуально дослідити заяву від імені ОСОБА_2 за № Д-8495/0/19-19 від 30.09.2019 р. та заяву від імені ОСОБА_2 за № Д-11057/0/19-19 від 14.11.2019 р., то вбачається, що підписи від імені ОСОБА_2 виконані різними особами, а тому неможливо встановити, чи отримувалась раніше земельна ділянка вказаним громадянином до факту отримання земельної ділянки, яка в наступному була продана відповідачу.

За таких умов, вважає, вкрай необхідним було допитати в якості свідка ОСОБА_2 , або долучити протокол слідчої дії - допиту ОСОБА_2 (за наявності), або зупинити провадження у цій справі до вирішення по суті кримінального провадження за ЄРДР № 0000032.

Крім того, відповідач вважає, що прокуратура не мала правових підстав для свого представництва у цій справі, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20.

Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції під час розгляду вказаної справи не були прийняті жодні доводи відповідача до уваги.

Так, в рішенні суду від 22.02.2023 року судом першої інстанції не надано оцінки доводам відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву від 07.11.2022 та в запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву від 22.11.2022 р.

Судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в клопотанні відповідача від 30.11.2022 у витребуванні документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами :05:000:0169 та :02:000:0763 у власність, в т.ч. заяви, накази, інші наявні документи, у витребуванні з матеріалів кримінального провадження № 0000032 копії протоколів допиту з поясненнями ОСОБА_2 з приводу відведення земельних ділянок за кадастровими номерами :05:000:0169 та :02:000:0763 у власність.

Судом першої інстанції не забезпечено виклик свідка ОСОБА_2 , про що відповідач подавав клопотання від 22.12.2022 року.

Також судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання від 27.02.2023 про зупинення провадження у справі № 481/795/22 до вирішення по суті кримінального провадження № 000032 щодо встановлення винності у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_2 , а також у зв`язку із перебуванням ОСОБА_2 як третьої особи у складі Збройних сил України.

Також, вважає, що судом першої інстанції безпідставно з відповідача стягнуто судовий збір в розмірі 3721 грн 50 коп., оскільки відповідно до платіжного доручення № 741 від 17.08.2022 р. позивачем під час звернення до суду із позовної зайвою було сплачено судовий збір в розмірі 2 481,00 грн.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 30.03.2023 року є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не повно та не всебічно з`ясував обставин, на які сторони посилались, та таке рішення ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права та із недотриманням норм процесуального права.

Від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що вважає рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 30.03.2023 є законним, а доводи відповідача щодо відсутності підстав про витребування у нього спірної земельної ділянки є необґрунтованими, оскільки в даному випадку спірна земельна ділянка набута внаслідок очевидно незаконних дій, оскільки повторне безоплатне отримання ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності є неможливим.

Встановивши, що ОСОБА_2 , відчужує земельну ділянку одразу ж після її набуття у власність (04.02.2020), тобто не маючи наміру здійснювати діяльність згідно з цільовим призначенням земельної ділянки, для якої надавалася земельна ділянка у власність, ОСОБА_1 не мав перешкод для того, щоб зваживши на ці обставини, проявити хоча б мінімальну обачність при укладенні договору від 04.03.2020, зокрема, і з огляду на джерело отримання відомостей про пропозицію продати земельну ділянку.

Встановлення очевидної незаконності набуття права власності ОСОБА_2 не потребувало спеціальних юридичних знань чи дослідження значного обсягу документів, а могло бути з`ясовано покупцем, наприклад під час спілкування з продавцем, або ознайомлення спільно з нотаріусом з відомостями у реєстрі речових прав. Крім того, виявивши бажання ОСОБА_1 міг з`ясувати обставини набуття нерухомого майна, яке він збирався придбати.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Тим паче, що землі сільськогосподарського призначення займають центральне місце у складі земель України. Виходячи з цього, у Земельному кодексі України закріплено принцип пріоритетності земель сільськогосподарського призначення та особливі вимоги щодо використання та охорони цієї категорії земель. 4

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду від 09.02.2023 по справі № 483/2263/19, втручання держави у право власності як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Чинне законодавство надає відповідачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту після ухвалення рішення за цим позовом, зокрема він не позбавлений можливості відновити своє право шляхом пред`явлення вимоги до особи, в якої придбав спірну ділянку, про відшкодування завданих йому збитків.

Отже, з урахуванням зазначених обставин, судом було дотримано принцип справедливої рівноваги (балансу) між загальним (суспільним) інтересом громади та інтересами ОСОБА_1 , який може відновити свої права у спосіб, передбачений ст. 661 ЦК України.

Також вказує, що доводи апелянта щодо безпідставної відмови судом у задоволенні його клопотань про витребування, у тому числі з Держгеокадастру в Миколаївській області, документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами :05:000:0169 та :02:000:0763 у власність, в тому числі заяв,4 наказів, інших наявних документів, є безпідставними, оскільки під час їх розгляду вказані документи (заяви, накази, картографічні матеріали) були надані прокурором, судом досліджені та долучені до матеріалів справи.

Посилання на необґрунтовану відмову судом у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі № 481/795/22 до вирішення по суті кримінального провадження № 0000032 щодо встановлення винності у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_2 , а також у зв`язку із перебуванням останнього у складі Збройних сил України, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачам по справі є ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 , та зібрані по вказаній цивільній справі докази дозволяли встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Крім того, необхідного зауважити, що кримінальне провадження № 0000032 перебуває на стадії досудового розслідування, а не судового розгляду, а тому правові підстави для зупинення провадження по справі, визначені ст. 251 ЦПК України, були відсутні.

Також зазначає, що доводи апелянта в частині безпідставної відмови судом у задоволенні клопотання про виклик ОСОБА_2 в судове засідання для його допиту не можуть братись до уваги, оскільки останній був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, в жодне судове засідання не з`явився та не повідомляв суд про причини свої неявки.

Доводи щодо безпідставного стягнення з апелянта судового збору у сумі 3721 грн. 50 коп., на думку прокурора, є необґрунтованими, оскільки позивачем при зверненні до суду із позовною заявою було сплачено судовий збір в розмірі 2 481 грн. (платіжне доручення № 741 від 17.08.2022) та при подачі заяви про забезпечення позову було сплачено судовий збір в розмірі 1 241 грн. (платіжне доручення №880 від 23.09.2022).

Враховуючи викладене, просив залишити рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 30.03.2023 без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_4 , без задоволення.

Від Новобузької міської ради Миколаївської області також надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає, що не погоджується з необґрунтованими доводами які відповідач виклав у апеляційній скарзі, що є підставою для їх незадоволення. Так Цивільним кодексом України у статтях 387 та 388 власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Також якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В частині 2 статті 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень. Тому Головне управління Держгеокадастру області, передаючи у власність спірну земельну ділянку в порушення вимог законодавства діяло не в інтересах держави, а отже спірна земельна ділянка вибула з володіння держави не з її волі, а іншим шляхом. Таким чином повторне безоплатне надання земельної ділянки Держгеокадстром громадянину є порушенням чинного законодавства та не може бути волею держави. Оскільки вибуття спірної земельної ділянки відбулося поза волею держави як власника, інтереси держави мають бути захищені саме шляхом витребування земельної ділянки на користь розпорядника земель Новобузької міської ради від її останнього набувача-відповідача у справі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник прокуратури не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта щодо відсутності підстав у прокуратури для представництва у цій справі, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35)).

Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі України «Про прокуратуру»), частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).

При цьому склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.

У рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом». Про такі випадки йдеться, зокрема, у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру». На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання.

У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 зробила висновок про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).

Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру»), і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (пункт 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18).

Втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 38-39)).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 40)).

Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 43)).

Відповідно до пункту 24 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України з 27 травня 2021 року землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім виключень, вказаних у цьому пункті, до яких спірна земельна ділянка не відноситься.

Стаття 12 ЗК України регламентує, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, серед іншого, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з вимогами статті 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Прокурор звернувся до суду у вересні 2022 року. У позовній заяві прокурор вказав, що інтереси держави порушено внаслідок прийняття органом державної влади, наділеним повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, незаконного наказу.

Оскільки саме цей орган (Головне управління Держземагентства у Миколаївській області) допустив порушення інтересів у спірних правовідносинах, то він не є органом, який може здійснювати захист інтересів держави у тих самих відносинах, тобто звернутися до суду з відповідним позовом. На час звернення до суду з позовом внаслідок змін у чинному законодавстві інтерес у поверненні спірної земельної ділянки отримала Новобузька міська рада.

У позовній заяві прокурор вказав, що у нього є підстави для звернення до суду, так як Новобузька міська рада Миколаївської області цього не зробила. Прокурор долучив до позовної заяви листування з цією радою щодо спірної земельної ділянки. Він неодноразово повідомляв міську раду про виявлене порушення земельного законодавства щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , про що свідчать листи від 18.06.2021р та від 14.02.2022р.

З інформаційних листів Новобузької міської ради Миколаївської області від 02.07.2021р. та від 23.03.2022р., наданих у відповідь на звернення прокурора, вбачається, що Новобузькою міською радою заходів щодо усунення вказаних у листах прокуратури порушень вимог законодавства та повернення земельної ділянки у комунальну власність, в тому числі шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою, не вживались у зв`язку із суттєвим навантаженням у роботі під час воєнного стану. Разом з тим, рада не заперечує щодо пред`явлення прокуратурою відповідного позову до суду з метою захисту інтересів держави, усунення порушень та повернення земельної ділянки до комунальної власності Новобузької міської ради Миколаївської області.

Отже, Новобузька міська рада Миколаївської області у відповідь не висловилася про те, що самостійно звернеться до суду з належним позовом. Про можливе порушення інтересів держави, захист яких у спірних правовідносинах має здійснювати саме ця рада, їй було відомо ще з червня 2021 року. Заходів для їхнього захисту у судовому порядку міська рада не вжила. Тобто виявила бездіяльність. Це дозволило прокурору звернутися до суду у порядку представництва інтересів держави в особі цієї міської ради. Остання наявність підстав для такого представництва не оскаржила, заперечень проти представництва прокурором її інтересів не висловила. Вважала позовні вимоги обґрунтованими та такими, які слід задовольнити. З огляду на вказане прокурор обґрунтував неналежне здійснення Новобузькою міською радою Миколаївської області захисту інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах і наявність підстави для їхнього представництва ним самим.

Прокурор у позовній заяві вказав, що, на його думку, порушення інтересів держави полягало у незаконному вилученні земельної ділянки з власності держави, внаслідок чого постраждали інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів.

Отже, прокурор виконав вимоги процесуального закону, визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вжив.

Приймаючи рішення у справі колегія суддів враховує також правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18.

Не погоджується колегія суддів також з доводами апеляційної скарги щодо відсутності підстав для витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 , як у добросовісного набувача, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами Земельного кодексу України.

Частинами першою, другою статті 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами статей 116, 118, 121 ЗК України.

Відповідно до пункту «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно із частинами першою - четвертою статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на час видачі ГУ Держгеокадастру спірного наказу № 1909/0/14-2СГ від 24 січня 2020 року всупереч ч.4 ст. 116 ЗК України використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 14 листопада 2019 року № 9720/0/14-19-СГ та вже безоплатно отримав у власність земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером :02:000:0763 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах території Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Положенням частини третьої статті 152 ЗК України визначено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів.

Приймаючи спірний наказ № 1909/0/14-2СГ від 24 січня 2020 року ГУ Держгеокадастру порушило вимоги земельного законодавства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності, а тому наказ ГУ Держгеокадастру про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки площею 2,00га в тому числі ріллі площею 2,00га з кадастровим номером :05:000:0169, розташованої в межах території Новобузької міської ради Баштанського району Миколаївської області, для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_2 , який таке право вже використав, є незаконним.

Отже, суд першої інстанції інстанцій дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 повторно отримав у власність земельну ділянку, а тому вказана передача земельної ділянки у приватну власність не відповідає законодавству. Вказане є підставою для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про затвердження проекту землеустрою.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 381/375/19 та у постанові від 03 серпня 2022р. у справі №130/1017/20.

Доводи скаржника про те, що ГУ Держгеокадастру та нотаріус зобов`язані були провести перевірку та гарантувати правомірність переходу до ОСОБА_2 прав на спірну земельну ділянку не спростовують визначених ЦК України обов`язків його як суб`єкта цивільних правовідносин добросовісно та розумно використовувати свої права та утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб та не допускати обставин зловживання правами.

Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном зазначене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Вказаний правовий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38) та від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74).

Матеріалами справи встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. Видача спірного наказу ГУ Держгеокадастру в межах наявної у нього компетенції не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність.

При цьому колегія суддів враховує те, що як зазначив Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 р. у справі № 1640/2594/18 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно ч. 8-10 ст. 118 ЗК України погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема, з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів ст. 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм ЗК України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Як убачається з інформаційних листів Новобузької міської ради Миколаївської області від 02.07.2021р. та від 23.03.2022р., відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарської: визначення державної власності у комунальну власність об`єднані: територіальних громад» (діяло на момент виникнення спірних правовідносин втратило чинність 17.11.2020 відповідно до Постанови КМУ від 16 листопада 2020 р. № 1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин»), здійснення Державною службою з питань геодезїї, картографії та кадастру розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності в користування або у власність відбувалось за погодженням з об`єднаними територіальними громадами шляхом прийняття відповідного рішення згідно статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Незважаючи на вищезазначене Розпорядження, Новобузькою міською радою не приймалось рішення про погодження передачі у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки кадастровий номер - 24583900:05:000:0169.

Зазначене свідчить, що затвердження проекту землеустрою та передача у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2га в тому числі ріллі площею 2га з кадастровим номером :05:000:0169, розташованої в межах території Новобузької міської ради Баштанського району Миколаївської області, для ведення особистого селянського господарства, відбулася без погодження розробленого проекту землеустрою з об`єднаною територіальною громадою, що свідчить про порушення порядку безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян.

Враховує колегія суддів також те, що ГУ Держгеокадастру у Миколаївської області, як убачається із письмових пояснень її представника, взагалі не перевіряла обставини щодо дійсності волевиявлення заявника та факт використання особою свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства посилаючись на відсутність у ного таких повноважень.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанцій дійшов до обґрунтованого висновку про те, що земельна ділянка вибула з державної власності поза волею власника - Українського народу, оскільки наказ ГУ Держгеокадастру, який став підставою для вилучення зазначеної земельної ділянки із державної власності, прийнятий незаконно, тому спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 , не зважаючи на те, що він є добросовісним набувачем, на підставі положень ст. 388 ЦК України.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 700/460/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 363/2301/17, від 03 серпня 2022р. у справі №130/1017/20.

Колегія суддів погоджується, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Критерій законності означає, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Аналогічні правові висновки зазначені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) вказано, що під час розгляду цієї справи кінцевий набувач розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки, що не позбавляє кінцевого набувача права заявити такий позов у разі ініціювання повернення земельної ділянки власникові. Навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача.

Враховуючи вищезазначене ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця земельної ділянки.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неможливості витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

При цьому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що у цьому конкретному випадку за обставин цієї справи витребування майна є законним та пропорційним заходом, є виправданим, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, а тому не є таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки порушення загальновідомого, чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі.

Щодо доводів апеляційної скарги про не задоволення судом клопотання представника апелянта про допит ОСОБА_2 у якості свідка, слід зазначити, що ОСОБА_2 у даній справі має статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Допит третьої особи у якості свідка згідно положень ст. 234 ЦПК України за її згодою можливий у тому випадку, коли третя особа чи її представник заявляють, що факти, які мають значення для справи, їй відомі особисто. ОСОБА_2 як третя особа не надавав згоду на його допит у якості свідка по справі та не заявляв такого клопотання, а тому у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для допиту ОСОБА_2 у якості свідка за клопотанням відповідача у справі.

Не витребування судом першої інстанції документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами :05:000:0169 та :02:000:0763 у власність ОСОБА_2 , не вплинуло на правильність прийнятого судом рішення з урахуванням того, що під час розгляду справи прокурором були надані суду копії заяв ОСОБА_2 на передачу йому земельних ділянок, накази, картографічні матеріали, які були долучені до матеріалів справи, та були предметом дослідження суду першої інстанції. Крім того, апеляційний суд враховує і те, що на запит апеляційного суду, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області надало відповідь від 05.09.2023р., що інформація про документацію, яка послужила підставою для затвердження проекту із землеустрою та надання земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0169 у власність ОСОБА_2 (наказ від24.01.2020 №1909/0/14-20-СГ) у ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області відсутня, оскільки проект землеустрою до місцевого фонду документації із землеустрою та оцінки земель не надходив.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд мав дослідити послідовність (хронометраж) подій, пов`язаних з поданням документів ОСОБА_2 до ГУ ДГК у областях та отримання результатів розгляду, подання на реєстрацію права власності, перевірки безпосередньої участі в оформленні вказаним громадянином документів або через уповноважених осіб, оскільки у апелянта є сумніви у тому, що підписи у заявах від імені ОСОБА_2 виконані різними особами, а тому неможливо на думку апелянта встановити, чи отримувалась раніше земельна ділянка вказаним громадянином до факту отримання земельної ділянки, яка в наступному була продана відповідачу, слід зазначити, що ОСОБА_2 не оспорював підписи в заявах та факт отримання ним двох земельних ділянок та подачі документів до реєстратора для реєстрації свого права власності на земельні ділянки як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не зважаючи на повідомлення його апеляційним судом про розгляд справи на направлення на зазначену ним електронну адресу матеріалів справи.

Не оголошення підозри у межах кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР під № 0000032 за фактом вчинення кримінального порушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 190 КК України, ОСОБА_2 та відсутність обвинувального вироку не унеможливлює розгляд справи в порядку цивільного судочинства та не позбавляє суд можливості самостійно під час розгляду справи встановити обставини, які мають суттєве значення для розгляду спору у даній справі, що унеможливлює і зупинення провадження у справі до вирішення по суті кримінального провадження № 000032 щодо встановлення винності у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_2 . Крім того, кримінальне провадження № 0000032 перебуває на стадії досудового розслідування, а не судового розгляду. Клопотання про зупинення провадження у справі через перебування ОСОБА_2 як третьої особи у складі Збройних сил України ним особисто не заявлялося.

Неприйняття судом першої інстанції доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та в запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву, не є підставою для скасування рішення суду. При цьому слід враховувати, що згідно сталої практики Європейського суду з прав людини у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Але хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судовий збір стягнуто судом з урахуванням сплаченого позивачем судового збору при подачі позову в розмірі 2 481 грн. (платіжне доручення № 741 від 17.08.2022) та при подачі заяви про забезпечення позову в розмірі 1 241 грн. (платіжне доручення №880 від 23.09.2022).

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 30 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 11 вересня 2023 року