Номер провадження: 22-ц/813/2216/23
Справа № 517/445/21
Головуючий у першій інстанції Гончар І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвоката Ієговської Анастасії Олександрівни на заочне рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулась до Фрунзівського районного суду Одеської області з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» на користь ОСОБА_1 10 015,20 гривень страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду, 21 000,00 грн. страхового відшкодування витрат на поховання; 2) стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 10 015,20 гривень страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду та 75 114,00 грн. страхового відшкодування за втрату годувальника; 3) стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 10 015.20 гривень страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду та 75 114.00 грн. страхового відшкодування за втрату годувальника.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 07.07.2019 року у с. Майорське по вул. Шкільна, Захарівського р-ну, Одеської області відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій ОСОБА_4 керуючи автомобілем "ВАЗ", д. н. з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на мотоблок, під керуванням водія ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП, ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач ОСОБА_1 є дружиною загиблого, а ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 є малолітніми дітьми загиблого, що підтверджується свідоцтвами про народження, а тому ОСОБА_1 і малолітнім дітям спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилась у моральній шкоді та у втраті дітьми годувальника. 07.07.2019 року за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000677 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

29.10.2020 року за результатами проведеного досудового розслідування по факту вищезазначеної ДТП, за наслідками якої вбачаються ознаки злочину, за який передбачена відповідальність ст. 286 КК України, було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000677 з підстав, що передбачені п.2 ч. І ст. 284 КПК України.

Цивільно-правова відповідальність водія "ВАЗ", д. н. з. НОМЕР_1 , станом на 07.07.2019 року була застрахована у ПАТ «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО4043, діючим на 07.07.2019 року. Викладене вище свідчить, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 мають всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену їм шкоду.

Заочним рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 , яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Ієговська А.О. просить скасувати заочне рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) Мотоблок FORTE 7.0 не є транспортним засобом та для нього не потрібно посвідчення водія, реєстраційного документу чи полісу; 2) судом першої інстанції було помилково враховано той факт, що ДТП, яка мала місце 07.07.2019 року, сталася з вини водія мотоблоку; 3) відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної безпеки.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказуючи, що: 1) посилання апелянта на відсутність вини ОСОБА_5 в настанні ДТП є безпідставними; 2) Мотоблок FORTE 7.0 в силу положень п.1.10 Правил дорожнього руху України є механічним транспортним засобом, оскільки приводиться у рух за допомогою двигуна; 3) ДТП, що сталась 07.07.2019 року не може бути визнана страховим випадком, що в свою чергу унеможливлює виплату страхового відшкодування за полісом АО/4043.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.01.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвоката Ієговської Анастасії Олександрівни на заочне рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.01.2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

07.02.2022 року від ПАТ «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. З ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необгрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Дана справа за загальною ціною позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і в розумінні п. п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у позові про стягнення страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до постанови прокурора відділу Одеської обласної прокуратури від 29.10.2020 року кримінальне провадження №0000677 від 07.07.2019 року закрито у зв`язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_5 . Наведена постанова містить відомості про те, що у кримінальному провадженні №0000677 від 07.07.2019 року зібрано докази того, що причиною ДТП 07.07.2019 року є порушення водієм ОСОБА_5 , який знаходився у стані сп`яніння низки вимог Правил дорожнього руху України, що призвело до зіткнення мотоблоку FORTE 7.0 під його керуванням з автомобілем ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , який не мав технічної можливості уникнути ДТП та його дії не знаходяться у причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

07.07.2019 року у с. Майорське по вул. Шкільна, Захарівського р-ну, Одеської області відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій ОСОБА_4 керуючи автомобілем "ВАЗ", д. н. з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на мотоблок, під керуванням водія ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внаслідок ДТП, ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до постанови прокурора відділу Одеської обласної прокуратури від 29.10.2020 року кримінальне провадження №0000677 від 07.07.2019 року закрито у зв`язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_5 .

Наведена постанова містить відомості про те, що у кримінальному провадженні №0000677 від 07.07.2019 року зібрано докази того, що причиною ДТП 07.07.2019 року є порушення водієм ОСОБА_5 , який знаходився у стані сп`яніння, низки вимог Правил дорожнього руху України, що призвело до зіткнення мотоблоку FORTE 7.0 під його керуванням з автомобілем ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , а водій забезпеченого в ПАТ «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» автомобіля ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не мав технічної можливості уникнути ДТП та його дії не знаходяться у причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1,2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8,9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальний порядок та підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди визначені статтями 1166,1167 ЦК України.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю ( т. 1168 ЦК).

За змістом ч.1,2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) ( ч.І ст. 1194 ЦК України).

Згідно вимог ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Так, постановою прокурора відділу Одеської обласної прокуратури від 29.10.2020 року кримінальне провадження №0000677 від 07.07.2019 року закрито у зв`язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_5 .

У кримінальному провадженні №0000677 від 07.07.2019 року зібрано докази того, що причиною ДТП 07.07.2019 року є порушення водієм ОСОБА_5 , який знаходився у стані сп`яніння, низки вимог Правил дорожнього руху України, що призвело до зіткнення мотоблоку FORTE 7.0 під його керуванням з автомобілем ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 .

Водій забезпеченого в ПАТ «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» автомобіля ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не мав технічної можливості уникнути ДТП та його дії не знаходяться у причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

Щодо доводів апелянта про те, що Мотоблок FORTE 7.0 не є транспортними засобом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до постанови прокурора відділу Одеської обласної прокуратури від 29.10.2020 року 07 липня 2019 року на автодорозі Р-33 сполучення «Вінниця-Турбів-Гайсин» в Захарівському р-ну, Одеської області відбулась дорожньо-транспортна пригода, а саме по вказаній автодорозі рухався Мотоблок FORTE 7.0 з причепом під керуванням водія ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до примітки ст. 286 КК України, під транспортними засобами в цій статті та статтях 286-1, 287, 289 і 290 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.

Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, передбачено, що транспортний засіб - це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Механічний транспортний засіб - це транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини й механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

З огляду на наведене транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна перевищує встановлену вказаним визначенням межу. Водночас для транспортних засобів з двигуном внутрішнього згоряння жодних обмежень щодо технічних характеристик останнього відповідною правовою нормою не передбачено.

Отже, будь-який транспортний засіб, що приводиться у рух за допомогою двигуна, незалежно від його робочого об`єму належить до механічних транспортних засобів.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 01.03.2018 року у справі № 278/3362/15-к.

Відповідно до загальної технічної характеристики Мотоблоку FORTE 7.0, яка міститься у мережі інтернет, Мотоблок FORTE 7.0 має потужність - 7 кінських сил (еквівалент 5,2 квт.) і приводиться у дію за допомогою двигуна внутрішнього загоряння або на бензиновому або дизельному паливі.

Зважаючи на викладене, Мотоблок FORTE 7.0, з причепом, яким керував ОСОБА_5 , є механічним транспортним засобом, яким фактично здійснювалося перевезення людей.

У разі використання мотоблоку для перевезення людей, на особу, яка керує мотоблоком, рухаючись автодорогами загального призначення, поширюються правила дорожнього руху України та законодавство України, яким передбачено відповідальність у разі їх порушення.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

При цьому транспортний засіб кваліфікується як джерело підвищеної небезпеки не лише через його можливість рухатись, а взагалі через його конструктивні особливості, що зумовлює наявність у власника або особи, яка володіє відповідним транспортним засобом на іншому правовому титулі, обов`язків, що опосередковують необхідність недопущення завдання шкоди іншим особам, (зокрема, необхідність дотримання низки технічних вимог, порушення яких може мати наслідком ймовірне неконтрольоване завдання шкоди).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 року у справі № 214/7462/20.

Враховуючи обставини справи, конструктивні особливості та технічні характеристики Мотоблоку FORTE 7.0 з причепом, який 07 липня 2019 року на автодорозі Р-33 сполучення «Вінниця-Турбів-Гайсин» в Захарівському р-ну, Одеської області використовувався в якості транспортного засобу для перевозки людей, даний транспортний засіб, який приводиться у дію за допомогою двигуна є джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

У пункті 8 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед інших із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України). При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов`язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов`язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток за регресним зобов`язанням) здійснюється на загальних підставах за правилами статті 1191 ЦК України, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників.

Як вбачається з встановлених у справі обставин, під час зіткнення 07.07.2019 року траспортних засобів - автомобіля ВАЗ та мотоблоку FORTE 7.0 з причепом, ОСОБА_5 в якості водія керував мотоблоком з причепом, що є джерелом підвищеної небезпеки і саме внаслідок порушення ним правил дорожнього руху відбулася ДТП. Причинно-наслідковий зв`язок між діями іншого водія - ОСОБА_4 та зіткненням транспортних засобів ДТП - відсутній. Ті порушення правил дорожнього руху, які допущені водієм ОСОБА_4 - порушення правил користування ременями безпеки та керування автомобілем з пошкодженнями на корді шини колеса не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із зіткненням транспортних засобів.

Заявлені ОСОБА_1 до страховика цивільної відповідальності водія автомобіля ВАЗ ОСОБА_4 ПАТ «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний», позовні вимоги полягають у:

- стягненні на її користь, як дружини померлого ОСОБА_5 , страхового відшкодування за спричинену смертю її чоловіка моральну шкоду у частці, що припадає їй, як одному із спадкоємців померлого - 10 015,20 гривень (п. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») та витрат на поховання ОСОБА_5 у розмірі 21 000,00 грн. (п. 27.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»);

- стягненні на її користь, як матері малолітніх дітей ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , у зв`язку зі смертю їх (дітей) годувальника по 75 114 грн. на кожну дитину (п. 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») та за моральну шкоду спричинену дітям смертю їхнього батька у частці, що припадає на кожного з дітей із загального кола спадкоємців померлого - по 10 015,20 гривень на кожного.

Інших підстав для стягнення зі страховика цивільної відповідальності водія автомобіля ВАЗ ОСОБА_4 ПАТ «Страхова компанія АСКО-Донбас Північний» стягнення страхового відшкодування в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , саме як пасажира мотоблоку, який постраждав під зіткнення транспортних засобів позивачем не заявлено.

Відповідно до ч.б ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не наділений процесуальною компетенцією розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги та наведені нею підстави позову, спірні правовідносини між сторонами справи врегульовані ст. 1188 ч. 1 ЦК України.

Статтею 6 Закону № 1961-IV передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно зі статтями 22, 23 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Постановою про закриття кримінального провадження від 29.10.2020 року та судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/111-2045078-ІТ від 24.09.2020 року встановлено, що з моменту виникнення небезпеки для руху водій автомобіля «217030» ОСОБА_4 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з мотоблоком FORTE 7.0 з причепом під керуванням водія ОСОБА_5 , в діях якого є невідповідність вимогам пунктів 1.5; 2.3. а, б, 2.9. а., 10.1, 21.11. а., 31.1., 31.4, 31.5 ПДР України, що, з технічної точки зору, перебуває у причинному зв`язку з ДТП, а в діях водія ОСОБА_4 вбачається невідповідностей вимогам ПДР України 31.1, 31.4., 31.5 «б», які не знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та не могли бути виявлені водієм при проведенні огляду транспортного засобу, що підтверджується висновком судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/111-2045078-ІТ від 24.09.2020 року.

Цією постановою також встановлено, що кримінальна відповідальність за статтею 286 КК України настає за умови спричинення потерпілому тілесних ушкоджень не менше ніж середнього ступеня тяжкості.

В даному випадку було спричинено тілесні ушкодження малолітнім пасажирам мотоблоку причепом ОСОБА_7 - тяжкі та ОСОБА_2 середньої тяжкості, пасажиру ОСОБА_8 - середньої тяжкості, та тяжкі тілесні ушкодження від яких настала смерть - водію мотоблоку з причепом ОСОБА_5 .

Під час проведення досудового слідства було зібрано достатньо доказів для повідомлення ОСОБА_5 про підозру у скоєнні злочину передбаченому ст. 286 ч.2 КК України, але ураховуючи, що підозрюваний ОСОБА_5 помер, а від родичів не надходило будь-яких заяв та клопотань з приводу його реабілітації - кримінальне проваджена у відношенні ОСОБА_5 закрито у зв`язку зі смертю підозрюваного.

Оскільки у діях водія ОСОБА_4 відсутня вина у ДТП, то і відсутня передбачена статтею 1188 ЦК України підстава для його цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди. У зв`язку з цим у страхової компанії, в якій була застрахована відповідальність ОСОБА_4 , не виникло встановлене статтями 22, 23 Закону № 1961-IV зобов`язання відшкодувати шкоду.

Відповідно до пункту 32.1 статті 32 Закону № 1961-IV страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (стаття 212 ЦЦК України 2004 року), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ОСОБА_4 у ДТП, а отже і про відсутність підстав для його цивільно-правової відповідальності та відповідальності страхової компанії.

Доводи апеляційної скарги про те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела (стаття 1187 ЦК України), також не заслуговують на увагу, так як спірні правовідносини врегульовуються іншою нормою матеріального права, а саме статтею 1188 ЦК України, яка передбачає, що обов`язковою умовою відповідальності за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки (що мало місце в даному випадку), є вина завдавача шкоди. Однак судом встановлено відсутність вини ОСОБА_4 у ДТП.

Той факт, що в діях водія ОСОБА_4 наявні ознаки адміністративного правопорушень, передбаченого ст.. 121 Кодексу України про Адміністративні правопорушення, у зв`язку із керуванням ним транспортним засобом з порушенням правил користування ременями безпеки та керування автомобілем на якому шина переднього лівого колеса на ділянці 28 см. мала пошкодження у вигляді оголення корду та відшарування протектору, не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки вказані порушення не знаходиться у причинному зв`язку з ДТП та її наслідками.

Інші доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають і спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвоката Ієговської Анастасії Олександрівни - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений: 15.05.2023 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк