Справа № 466/3230/22
Провадження № 2/466/425/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2023 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретарів с/з Семків Х.І., Хомляк О.П., Хрупа Б.

справа 466/3230/22,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності, ділової репутації,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Олексія Ю.І.,

в с т а н о в и в:

25.05.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить суд визнати інформацію, наведену ОСОБА_2 у зверненнях до Міністра оборони України недостовірною та спростувати її; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 120000 гривень моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 26.02.2022 позивач проходить службу на посаді помічника начальника відділу-начальника фінансово-економічної служби 3 спеціального відділу Військової служби правопорядку Збройних Сил України. У квітні 2022 року йому стало відомо про наявність двох звернень колишнього начальника Західного територіального управління внутрішнього аудиту ОСОБА_2 , які останній направив Міністру оборони України з метою дискреції його як посадової особи, з метою зганьбити його як військовослужбовця Збройних Сил України, умисно поширити недостовірну та брехливу інформацію. Вважає таку інформацію такою, яка посягає на права і свободу, честь та гідність, ділової репутації його, а тому має бути спростована. Внаслідок таких висловлювань відповідачем, скерування звернень до Міністра оборони України, завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює у 120000 гривень, яка має бути стягнена з відповідача. Просить позов задовольнити.

12.07.2022 відповідач подав письмовий відзив на позовну заяву.

В обґрунтування відзиву зазначає, що інформація, яка стала підставою позову була викладена у зверненнях Міністру оборони України, скерована для перевірки та належної оцінки морально-ділових якостей військовослужбовця, який обіймає адміністративну посаду. Вважає, що в межах Закону України не допустив публічного поширення та розповсюдження негативної інформації про позивача. Інформація, яка викладена у зверненні стосується лише службової діяльності ОСОБА_3 і жодним чином не зачіпає його особисте життя, а надана оцінка лише службовим моральним та діловим якостям особи офіцера військовослужбовця, яка обіймає посаду помічника командира-начальника фінансово-економічної служби в підрозділі Міністерства Оборони України. Щодо стягнення моральної шкоди, то така жодним чином не підтверджена, а тому просить відмовити у задоволенні позову в цілому.

Ухвалою від 13.06.2022 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, вирішив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 23.09.2022 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 29.12.2022 суд повернувся до з`ясування обставин у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності, ділової репутації: звернення ОСОБА_2 до міністра оборони України О.Резнікова з заявами від 21.12.2021 та в березні 2022 року: чи проводилася службова перевірка за заявами, отримати відповіді на звернення, а також щодо результатів перевірки за зверненням МО України до офісу Генерального прокурора України.

Ухвалою від 29.12.2022 суд вирішив витребувати з Міністерства оборони України належним чином завірену відповідь на звернення полковника запасу ОСОБА_2 за заявами від 21.12.2021 (реєстр. № Б-12422 від 05.01.2022) та в березні 2022 року; витребувати від Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Офісу Генерального прокурора результати перевірки за зверненням Управління з питань виявлення і запобігання корупції Міністерства оборони України у 2022 році (заявник ОСОБА_2 ) щодо проведення перевірки діяльності колишнього начальника Західного територіального управління внутрішнього аудиту полковника запасу ОСОБА_4 .

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. В останнє судове засідання не прибув, подав заяву та просив завершувати справу у його відсутності.

Відповідач та представник відповідача адвокат Олексій Ю.І., який діє на підставі ордеру серії ВС№1148767 від 07.07.2022 /арк.спр.60/ просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

В останнє судове засідання відповідач не прибув, подав заяву та просив завершувати справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, судовим розглядом встановлено наступне.

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 з 26.02.2022 проходить службу на посаді помічника начальника відділу-начальника фінансово-економічної служби 3 спеціального відділу Військової служби правопорядку Збройних Сил України.

У квітні 2022 року йому стало відомо про наявність двох звернень колишнього начальника Західного територіального управління внутрішнього аудиту ОСОБА_2 , які останній направив Міністру оборони України, зміст таких звернень, як вважає позивач є метою дискреції його як посадової особи.

Позивач надав суду належним чином завірені лист-звернення ОСОБА_3 до міністра оборони України та вважає висловлювання наступного змісту, таким що не відповідає дійсності, а саме: «Окремі факти зловживань під час виконання службових обов`язків полковником ОСОБА_5 розслідуються фахівцями Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, із здійсненням процесуального керівництва Спеціалізованою прокуратурою у військові та оборонній сфері Західного регіону та внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000030 від 13.10.2021 року.

«Попри це, мені стали відомі кричущі факти зловживань і здирництва коштів ОСОБА_6 з своїх підлеглих офіцерів, яких перераховувати не буду, а додаю до свого листа свідчення ( яке можна вважати заявою про скоєння злочину посадовою особою) лише одного з тих офіцерів, які мають честь і силу вголос і на папері говорити про таких як ОСОБА_7 … За потреби подібні свідчення готові надати ветерани та діючі офіцери Управління.»

«Є багато свідків, які підтвердять, що моральна планка цієї людини встановлена на мінусовій шкалі далеко-далеко від точки «0». На жаль ця людина не змогла і не спроможна утриматися від тих викликів і спокус, які природно постають перед будь-якою людиною наділеною владою та функціями і повноваженнями контролю.»

«Як стало відомо нам ветеранам Збройних Сил України, ветеранам контрольно-ревізійної служби, служби аудиту, ОСОБА_5 шукає або знайшов людей наближених до вас особисто і підступно використовуючи необізнаність (або банальний брак часу) Вашу, ваших помічників та радників і за допомогою окремих осіб з числа керівників служби персоналу МО України вживає активні дії щодо свого повернення у Службу внутрішнього аудиту».

«Думаю, що немає ніякого сенсу щось писати Вам про діючий особовий склад … та їх загальну зневіру у справедливість та офіцерську честь у разі повернення керівництва ними цієї недостойної людини.»

«Шановний пане Міністр, виключно задля забезпечення реального очищення лав Збройних Сил України і лав оборонного відомства від «перевертнів у погонах» задля підтримання високого іміджевого рівня очолю вального вами оборонного відомства і в тому числі іміджу служби внутрішнього аудиту, прошу Вас, особисто і ретельно провести вивчення особи полковника запасу ОСОБА_8 та прийняти єдине вірне та виважене рішення. До свого звернення додаю лист «крик душі» підполковника запасу ОСОБА_9 на 4 аркушах».

У іншому зверненні до Міністра оборони України така неправдива інформація: «…полковник ОСОБА_5 , людина з низькими морально-діловими якостями, яка займалася здирництвом грошових коштів з підлеглих та впродовж 2020-2022 року була фігурантом щонайменше двох кримінальних проваджень».

«Окремо хочу зауважити, що ОСОБА_6 неодноразово наголошувалося, що «ціна питання 50 тис. американських доларів», ця інформація курсує у «певних вузьких колах фахівців», ще з середини листопада 2021 року».

Наведене підтверджується дослідженими в судовому засідання листами ОСОБА_2 від 21.12.2021 /арк.спр.102,103/.

На вимогу суду директором Департаменту кадрової політики МО України листом від 23.01.2023 року надано суду відповідь ОСОБА_10 на звернення. Зокрема зазначено, що інформація ретельно вивчена та прийнята до уваги. Управлінням з питань виявлення та запобігання корупції МО України у 2021 році було проведено перевірку діяльності колишнього начальника Західного територіального управління внутрішнього аудиту полковника запасу ОСОБА_4 . Відповідні матеріали щодо можливого вичнення кримінального правопорушення посадовими особами Західного територіального управління внутрішнього аудиту передано встановленим порядком до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Офісу Генерального прокурора України для прийняття рішення в порядку визначеному законодавством (арк.спр. 123).

У відповідності до листа від 17.01.2023 року заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Офісу Генерального прокурора України Т.Мороза зазначено, що матеріали у 2022 році від управління з питань виявлення і запобігання корупції МО України не надходили.

Разом з тим, Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Офісу Генерального прокурора України 24.09.2021 року матеріали аудиторського звіту від 12.02.2021 № 526/35 управління з питань виявлення і запобігання корупції МО України складеного за результатами аудиту діяльності КЕУ м.Львова та перевірки інформації щодо можливого вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Західного територіального управління внутрішнього аудиту МО України, направлено за належністю для розгляду до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (арк. спр.120).

В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечувалося, що кримінальне провадження № 0000030 від 13.10.2021 року за кваліфікацйними ознаками «посадові особи Західного територіального управління внутрішнього аудиту МО України в умовах особливого стану перевищували свої службові повноваження, впродовж 2020 року приймали рішення що призвело до перевитрат бюджетних коштів», закрито 28.02.2022 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України - встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення /арк.спр.22/.

Допитані в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що з позивачем знайомий, працювали разом з 2008 року, разом кілька разів проводили спільні перевірки. У грудні 2021 року йому стало відомо від товаришів по сліжбі, що ОСОБА_1 має бажання поновитися на службі. Була пропозиція звернутися до вищого керівництва з заявою. Щоби повідомити про факти, які могли б мати підставу для відмови позивачеві у поновленні на посаді. Т.я. він не мав конкретної інформації щодо неправомірних дій ОСОБА_12 під час проходження ним служби, то відмовився направляти таке звернення від свого імені до вищого керівництва. Вважає, що під час проходження служби в підпорядкуванні ОСОБА_12 , до нього було упереджене ставлення, зокрема щодо можливого підвищення по службі, обміну житлового приміщення. З цих підстав він перевівся у 2015 році в інший підрозділ. Йому також відомо про два кримінальні провадження, в яких фігурує ОСОБА_13 , а про те, що провадження у лютому 2022 року було закрито за відсутністю складу правопорушення йому нічого не відомо. ОСОБА_2 ознайомив його з текстом звернення до МО і він таке підтримує.

Свідок ОСОБА_14 будучи в судовому засіданні пояснив, що він звільнився зі служби у 2019 році. У грудні 2021 році йому стало відомо, що ОСОБА_1 має бажання поновитися на службі. Знаючи ОСОБА_12 як керівника, який має невисокі моральні якості, він написав свої пояснення та передав ОСОБА_2 , оскільки сам не міг звернутися до вищого керівництва. Зі зверненням ОСОБА_2 до МО він ознайомлений і факти, які там зазначені він підтримує.

Свідок ОСОБА_15 в суді дав показання про те, що він проходив службу в управлінні аудиту з 2006 і до 2015 року. З ОСОБА_2 знайомий та часто зустрічаються. Зі зверненням до МО він занйомий та таке підтримує. Він підтримує відносини з іншими колишніми службовцями і йому було відомо про побори ОСОБА_16 під час служби, але сам він не звертався до відповідних органів.

Свідок ОСОБА_17 повідомив, що він також проходив службу в підпорядкуванні ОСОБА_1 , був час, коли він змушений перевестися на службу в Чернігів. Ще до переведення в 2015-16 роках він звертався до Департаменту щодо неправомірних дій керівника ОСОБА_12 при визначенні та встановленні посадових окладів. За його зверненням через кілька місяців ситуація була розвязана та їх користь. У 2016 чи 2017 роках був випадок, коли ОСОБА_13 як керівник оформив на нього і ОСОБА_14 премії та після отримання він половину віддавав. Про ці факти нікого не повідомляв. Підтримує звернення ОСОБА_2 до МО з метою, щоб не призначали на посаду ОСОБА_18 .

Відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У відповідності до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Право кожного на повагу до його гідності визначено вст. 28 Конституції України.

Відповідно до ст.299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п.15 Постанови) під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Отже, всі перелічені обставини є предметом доказування в судовому процесі, тому судом надано оцінку словам та словосполученням у зазначених фразах, які позивач вважає недостовірними, негативними і такими, що порочать її честь, гідність та ділову репутацію.

Відповідно до роз`яснень зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому,суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. При цьому, відповідно до ст. 8 Конституції України, норми останньої є нормами прямої дії.

Відтак, приймаючи до уваги положення ст. 32,68 Конституції України, необхідним є забезпечення балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, на вільне виражання свої поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації з іншого боку. Тобто, реалізація конституційного права на свободу думки і слова, право на вільне вираження своїх поглядів та переконань, не повинна порушувати законодавчо закріплені гарантії невтручання в особисте життя, недоторканність ділової репутації.

Згідно роз`яснень, що містить п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Також, цією ж постановою роз`яснено, що враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Частиною 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право особи на вільне поширення інформації та ідей. Проте, частиною другою вказаної норми передбачена можливість обмеження цього права на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві. Такою легітимною метою визначається охорона репутації осіб-фігурантів інформації.

За приписами ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції.

При цьому, під «висловлюваннями, які не містять фактичних даних» розуміються такі висловлювання, в яких відсутні посилання на конкретні дати, номери, цифри, місця подій та самі події.

Такий вид оціночного судження як «критика» не має свого визначення у законодавстві, разом із тим, можливим є з`ясування зазначеного поняття шляхом звернення до Нового тлумачного словника української мови (1998 р.) рекомендовано Міністерством освіти України для студентів вищих та середніх навчальних закладів), згідно з яким термін «критика» визначається як коментар та аналіз. Цей же словник термін «коментар» розуміє як пояснення, тлумачення до якого-небудь тексту, подій, явищ, а термін «аналіз» - як розгляд чого-небудь. Щодо терміну «оцінка дій» слід зазначити, що в законодавстві також відсутнє визначення поняття «оцінка дій». Поряд з цим, наведений вище словник термін «оцінювати» визначає як складати уявлення, робити висновок про кого-, що-небудь. Тобто, «оцінкою дій» є складання уявлення або надання висновку щодо дії певної особи або речі.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У відповідності до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Згідно з положеннями ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні).

Аналізуючи викладену у листі ОСОБА_2 від 19.12.2021 Міністру оборони України Резнікову О.Ю. інформацію, яка є предметом даного спору, суд вважає, що наступна інформація «Окремі факти зловживань під час виконання службових обов`язків полковником ОСОБА_5 розслідуються фахівцями Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, із здійсненням процесуального керівництва Спеціалізованою прокуратурою у військові та оборонній сфері Західного регіону та внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000030 від 13.10.2021 року.

Попри це, мені стали відомі кричущі факти зловживань і здирництва коштів ОСОБА_6 з своїх підлеглих офіцерів, які постійно виконують свій службовий обов`язок у відриві від своїх домівок та сімей» є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, з огляду на використані мовно-стилістичні засоби таке містить фактичні дані, негативну інформацію, певний і однозначний зміст, носить стверджувальний характер. Зазначена інформація може бути перевірена і встановлена, зокрема, у випадку наявності фактів вимагання, здирництва коштів особа була вправі звернутись до правоохоронних органів.

Так, в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 хоч і пояснювали про деякі неправомірні дії ОСОБА_1 під час їх спільної служби, однак самі не зверталися до правоохоронних органів з цього приводу, не надали інших належних доказів, а тому суд оцінює такі показання критично.

Зважаючи на розповсюдження відповідачем недостовірної інформації щодо позивача і порушення внаслідок цього його особистих немайнових прав та ділової репутації, обраний останнім спосіб захисту свого немайнового права шляхом зобов`язання відповідача у такий самий спосіб спростувати недостовірну інформацію про нього є обґрунтованим та вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

При цьому, суд не приймає до уваги покликання представника відповідача та відповідача на те, що ОСОБА_2 у вказаних зверненнях поширював інформацію про позивача, яка є публічною особою, а відтак, критика його дій може бути дещо ширшою, виходячи з наступного.

В п.21 Постанови від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Проте, судом встановлено, що звернення відповідача із вищезазначеними листами було зумовлено відносинами, які склались між сторонами під час виконання посадових обов`язків. Звернення відповідача не були обумовленими здійсненням позивачем публічної діяльності та як наслідок її критики саме з приводу такої діяльності.

Враховуючи те, що на відміну від тверджень оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, такі не можуть бути предметом судового захисту, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом визнання недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_2 у зверненні до Міністра оборони України від 21.12.2021 року, а саме: «Окремі факти зловживань під час виконання службових обов`язків полковником ОСОБА_5 розслідуються фахівцями Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, із здійсненням процесуального керівництва Спеціалізованою прокуратурою у військові та оборонній сфері Західного регіону та внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000030 від 13.10.2021 року.

Попри це, мені стали відомі кричущі факти зловживань і здирництва коштів ОСОБА_6 з своїх підлеглих офіцерів, які постійно виконують свій службовий обов`язок у відриві від своїх домівок та сімей» та слід зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 у зверненні до Міністра оборони України від 21.12.2021 року, шляхом надіслання звернення Міністру оборони України наступного змісту «Інформація, поширена ОСОБА_2 у зверненні до Міністра оборони України від 21.12.2021 року є недостовірною в частині посилання на наступні дії ОСОБА_1 : «Окремі факти зловживань під час виконання службових обов`язків полковником ОСОБА_5 розслідуються фахівцями Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, із здійсненням процесуального керівництва Спеціалізованою прокуратурою у військові та оборонній сфері Західного регіону та внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000030 від 13.10.2021 року.

Попри це, мені стали відомі кричущі факти зловживань і здирництва коштів ОСОБА_6 з своїх підлеглих офіцерів, які постійно виконують свій службовий обов`язок у відриві від своїх домівок та сімей».

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд приходить такого.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно роз`яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами та доповненнями),у позовній заяві про відшкодування моральної(немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння і моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Не підтверджено жодними належними і допустимими доказами нанесення шкоди здоров`ю, психічному, емоційному розладу стану здоров`я, проходження лікування, а також перешкод щодо просування по службі.

Окрім цього, розповсюдивши недостовірну інформацію у зверненні до МО України, відповідач не допустив образливих висловів щодо позивача.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з статтями 77, 78, 79 та 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

На підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, обраний спосіб захисту своїх порушених прав, суд приходить висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 1073 грн. 80 коп..

Керуючись ст. 3, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-266, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) у зверненні до Міністра оборони України від 21.12.2021 року, а саме: «Окремі факти зловживань під час виконання службових обов`язків полковником ОСОБА_5 розслідуються фахівцями Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, із здійсненням процесуального керівництва Спеціалізованою прокуратурою у військові та оборонній сфері Західного регіону та внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000030 від 13.10.2021 року.

Попри це, мені стали відомі кричущі факти зловживань і здирництва коштів ОСОБА_6 з своїх підлеглих офіцерів, які постійно виконують свій службовий обов`язок у відриві від своїх домівок та сімей».

Зобов`язати ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) спростувати недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у зверненні до Міністра оборони України від 21.12.2021 року, шляхом надіслання звернення Міністру оборони України наступного змісту «Інформація, поширена ОСОБА_2 у зверненні до Міністра оборони України від 21.12.2021 року є недостовірною в частині посилання на наступні дії ОСОБА_1 : «Окремі факти зловживань під час виконання службових обов`язків полковником ОСОБА_5 розслідуються фахівцями Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, із здійсненням процесуального керівництва Спеціалізованою прокуратурою у військові та оборонній сфері Західного регіону та внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000030 від 13.10.2021 року.

Попри це, мені стали відомі кричущі факти зловживань і здирництва коштів ОСОБА_6 з своїх підлеглих офіцерів, які постійно виконують свій службовий обов`язок у відриві від своїх домівок та сімей».

У решті у задоволенні позовних вимог, а також у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь держави 1073,80 гривень судового збору.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлений 09.05.2023 року.

Суддя П. С. Невойт