Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/681/23

Провадження №2-о/377/21/23

25 серпня 2023 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючої - судді Малишенко Т.О., за участю: секретаря судового засідання - Кудряшової К.В., за відсутності учасників справи, розглянувши в окремому провадженні заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - про встановлення факту смерті,

У СТ А Н О В И Л А:

22 серпня 2023 року до суду надійшла зазначена заява, у якій заявник просить встановити факт смерті її батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гаврилівка, Покровського району, Дніпропетровської області, Україна, громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у АДРЕСА_1 , у віці 91 рік.

Заява обґрунтована тим, що заявниця ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Місце смерті: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 на непідконтрольній Уряду України території.

Маючи в наявності лікарське свідоцтво про смерть № 79 від 16 лютого 2023 року, видане державною бюджетною установою охорони здоров`я «Енергодарський центр первинної медико-санітарної допомоги», 18.08.2023 року вона звернулась до Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) з заявою щодо реєстрації смерті, на що 18.08.2023 року отримала відмову у проведені державної реєстрації смерті (відмова Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) додається до заяви) з причини відсутні підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразку відповідно до законодавства України на підставі, наданих документів. Відсутність свідоцтва про смерть батька перешкоджає заявниці в оформленні документів, необхідних для прийняття спадщини. Беручи до уваги, що батько заявниці помер у населеному пункті Енергодар, Запорізької області, яке відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, є тимчасово окупованим Російською Федерацією, тому заява про встановлення факту смерті має бути розглянута у відповідності до статті 317 ЦПК України.

Ухвалою судді від 24.08.2023 року відкрито окреме провадження та призначено судове засідання на 25.08.2023 року.

Заявниця ОСОБА_1 , в призначене судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, до суду подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в зал судового засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. До канцелярії суду від начальника відділу Т. Шаталової надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника, з матеріалами справи ознайомлена, зауважень не має.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, встановив наступне.

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Карла Маркса, В-Новоселківський район, Донецької області, Україна, відповідно до паспорту серії НОМЕР_2 виданого 18 листопада 1998 року Енергодарським МВ УМВС України в Запорізькій області та прописана за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.4-6)

Відповідно до Довідки від 07 липня 2023 року № 3219- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 фактично проживає у АДРЕСА_3 . (а.с. 15)

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 14 серпня 1976 року актовий запис №16, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_1 .(а.с. 11)

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 вбачається, що батьками ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначені мати ОСОБА_9 та батько ОСОБА_3 . (а.с. 12)

Відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_5 виданого 23 жовтня 1996 року Великоновосілківським РВУМВС України в Донецькій області ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у селі Гаврилівка Покровського району Дніпропетровської області, Україна. (а.с. 7-8)

ОСОБА_3 відповідно до штампу у паспорті, зареєстрований з 20.04.1980 року за адресою АДРЕСА_2 .

Як вбачається з корінця медичного свідоцтва про смерть до облікової форми №106-У №79, виданого 16.02.2023 «Государственным бюджетным учереждением здравоохранения Энергодарский центр первичной медико-санитарной помощи», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у кв. АДРЕСА_4 від хронічної серцевої недостатності, хронічної ішемічної хвороби серця (а.с.13).

18.08.2023 року начальник Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) відмовила у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 , на підставі наданих документів, які не відповідали вимогам ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». (а.с. 14)

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи заяву про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, суд виходить з такого.

Особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Відповідно до частини першої, другої статті першої Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон № 1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Частиною другою статті 4 Закону № 1207-VII визначено, що правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1207-VII Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

За змістом статті 9 Закону № 1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України ( частина перша). Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом ( частина друга). Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану ( частина третя).

Як зазначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, Енергодар є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №235/2357/17 від 22 жовтня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Приписами пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Як вбачається з пункту 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Згідно з пунктом 18 вказаної постанови рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Порядок державної реєстрації смерті регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Так, нормою частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Пунктом 1 Глави 5 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є:

а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть);

б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть);

в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;

г) рішення суду про оголошення особи померлою;

ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;

д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів;

е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

З матеріалів справи вбачається, що отримавши лікарське свідоцтво про смерть батька ОСОБА_2 на непідконтрольній Україні території, заявниця ОСОБА_1 звернулась до Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про державну реєстрацію факту смерті особи. Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) розглянув подані документи та на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відмовив у проведенні державної реєстрації смерті (а. с. 14).

Досліджені судом докази підтверджують факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гаврилівка, Покровського району, Дніпропетровської області, Україна, громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у АДРЕСА_1 , яке відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що заявниця не має можливості надати для реєстрації смерті батька документи встановленого законодавством України зразка, оскільки корінець медичного свідоцтва про смерть до облікової форми № 106-У № 79 та медичне свідоцтво про смерть, видані не на території України, а на території яка є тимчасово окупованою Російською Федерацією, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а встановлення вказаного факту необхідно заявниці для оформлення спадщини після смерті батька, тому суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до частини четвертої статті 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 258, 259, 263-265, 315-317,319 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області, про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Гаврилівка Покровського району Дніпропетровської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в у АДРЕСА_1 , у віці 91 рік.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 25 серпня 2023 року.

Учасники справи:

Заявниця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 ; адреса зареєстрованого місця перебування: АДРЕСА_3 .

Заінтересована особа - Славутицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), , місцезнаходження: Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, Центральна площа, 7.

Суддя Т. О. Малишенко