Справа № 462/9170/21 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/1658/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року м.Львів

Справа № 462/9170/21

Провадження № 22ц/811/1658/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув цивільну справу апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 8 травня 2023 року у складі судді Гедз Б.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законним представником якого є ОСОБА_4 , з участю третьої особи: органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

встановив:

13 грудня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона (позивач) є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , яку вона отримала згідно ордеру на вселення у 1994 році. Зазначає, що у цій квартирі вона ( ОСОБА_3 ) зареєстрована та проживає, окрім неї у квартирі також зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітній ОСОБА_5 та ОСОБА_8 . Вказує, що ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 зареєстровані за згаданою адресою, однак не проживають у квартирі протягом тривалого часу. Просила визнати ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 8 травня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 . В апеляційній скарзі посилається на незаконність оскаржуваного рішення. Вважає, що нею надано суду першої інстанції докази на підтвердження факту не проживання протягом тривалого часу відповідачів у спірній квартирі, де вона є основним квартиронаймачем. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 8 травня 2023 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку ЛКП «Левандівка» № 532 від 10 березня 2021 року та відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 111825 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 - основний квартиронаймач, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 .

Спірна квартира не приватизована, складається з 1 кімнати, її загальна площа становить 35,80 кв.м.

Позивач у своїй позовній заяві посилається на акти ЛКП «Левандівка»: № 353 від 31 грудня 2020 року, № 53 від 11 березня 2021 року, № 86 від 22 квітня 2021 року, № 129 від 25 травня 2021 року, № 178 від 29 червня 2021 року» та акт ОСББ «Низинна-4» № 1 від 29 вересня 2021 року, з яких вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , за даною адресою фактично не проживають.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно із ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом.

Згідно постанови Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідач посилається на те, що причиною його тимчасової відсутності у спірному житлі є наявність неприязних відносин із позивачем та перешкод у вільному доступі до квартири.

Встановлено, що надані позивачем акти ЛКП «Левандівка» щодо не проживання відповідачів за вказаною адресою не містять відомостей, які підлягають обов`язковому доказуванню у категорії справ щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Ці акти не містять інформації про період не проживання відповідачів та не підтверджують неповажність причин не проживання відповідачів у спірній квартирі.

З акту ОСББ «Низинна» № 1 від 29 вересня 2021 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають ОСОБА_4 з 2013 року та ОСОБА_5 . У показах позивача та свідків є суперечності щодо періоду не проживання відповідача,

На підставі цього суд першої інстанції позбавлений можливості встановити дійсний період та тривалість не проживання відповідача у спірному житлі.

Відповідно до постанови Верховного Суду по справі № 227/1044/20 від 21 липня 2021 року підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Позивачем не надано суду доказів про втрату відповідачами інтересу до спірного помешкання за відсутності перешкод у вільному користуванні квартирою.

З квитанцій, наданих відповідачем суду першої інстанції, вбачається, що в період з 10 березня 2021 року ним ( ОСОБА_4 ) періодично здійснювались платежі за надані житлово-комунальні послуги у спірній квартирі.

Позивачем не спростовано посилання відповідача про наявність у нього перешкод у користуванні згаданим житлом.

Права членів (колишніх) сім`ї власника житла підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Відповідачі не забезпечені іншим житлом.

Згідно із ст. 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до ч.2 ст.11, ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно із ст. 18 цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно із ст. 16 Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист від такого втручання або посягання.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина, в силу свого віку, не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Згідно із ч.1 ст. 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Позивач не заперечує, що місце проживання малолітнього ОСОБА_5 зареєстровано у спірній квартирі. Відтак, дитина набула право користування цим житлом на законних підставах.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

При вирішенні спору судом першої інстанції вірно взято до уваги висновок Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування від 8 лютого 2023 року за результатами розгляду питання щодо спору про визнання малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності. У випадку втрати ОСОБА_5 права користування спірною квартирою та зняття його з реєстрації за вказаною адресою, він буде позбавлений права на участь у приватизації зазначеного помешкання та зменшення його майнових прав.

Встановлено, що іншим житлом відповідачі не забезпечені.

Згідно із ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом встановлено, що відповідачі з поважних причин не проживають у спірному житлі, тому відсутні підстави для позбавлення їх права на житло шляхом визнання такими, що втратили право користування цим житлом.

Позивачем не надано суду доказів того, що відповідачі втратили право користування житлом через відсутності у спірній квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які відповідають встановленим обставинам за матеріалами справи. Підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись: ст. 367, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення

Рішення Залізничного районного суду м. Львовавід 8 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 серпня 2023 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ____________________ Р.В. Савуляк