П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року м. Київ

Справа № 756/7224/21

Провадження: № 22-ц/824/1570/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Поліщук Н.В., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кєєр Олени Сергіївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Банасько І.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати та моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 14.06.2018 року він був прийнятий на посаду директора ТОВ «БУ-1 Прилуки». Однак, 28.04.2021 року його, ОСОБА_1 , було звільнено з посади директора за ініціативою відповідача. Про своє звільнення він дізнався з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Вказав, що 28.04.2021 року, тобто, в день звільнення, відповідач грубо порушив вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП України, а саме не видав копію наказу про звільнення, не виплатив усіх сум при звільненні, не повідомив про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Стверджував, що на день звільнення відповідач мав перед ним, ОСОБА_1 , заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 14.06.2018 року по 28.04.2021 рік в розмірі 516 136,36 грн. Вказав, що розмір його заробітної плати за лютий 2021 року та за березень 2021 року складала 15 000,00 грн. щомісячно. Кількість робочих днів в лютому 2021 року - 20 та в березні 2021 року - 22. Отже, середньоденний розмір його заробітної плати складає 714,29 грн. Період прострочення до дня подачі позову, тобто, до 07.05.2021 року, складає 9 днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 6 428,61 грн. Вважав, що має право на компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати, а також на відшкодування моральної шкоди. За викладених обставин, просив суд стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати в розмірі 516 136,36 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6 428,61 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати у розмірі 39 948,75 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Кєєр О.С. в інтересах ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивач є найманим працівником, який був прийнятим на посаду директора, виконував роботу директора, та, відповідно, має право на отримання заробітної плати. Роботодавець не має права нараховувати заробітну плату, меншу за визначений законом мінімум. Тому не нарахування відповідачем заробітної плати у розмірі, визначеному законом, є порушенням трудового законодавства. Посилалась на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 26.10.2016 року у справі №362/7105/15-ц, згідно якого в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто, всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Окрім того, зазначила, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з порядком, встановленим Кабінетом Міністрів України.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Адвокат Фесик І.А. в інтересах ТОВ «БУ-1 Прилуки»заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що після прийняття на загальних зборах учасників ТОВ «БУ-1 Прилуки» рішення про призначення директором товариства ОСОБА_1 , трудовий договір з ним не укладався, останній до виконання покладених на нього функцій та обов`язків не приступав. Перебуваючи на посаді директора, за відсутності найманих працівників на ТОВ «БУ-1 Прилуки», ОСОБА_1 не прийняв жодної людини, не видав жодного наказу чи розпорядження, не уклав жодної угоди та не організував ведення бухгалтерського обліку та фінансової звітності на підприємстві. Окрім того, позивачем не було проведено дорученої рішенням загальних зборів інвентаризації активів товариства, аналізу дій та відчуження активів товариства попередніми керівниками та не було здійснено аналіз активів та пасивів товариства. Табеля обліку робочого часу не велись. Зазначив, що позивач не надав до суду доказів нарахування йому заробітної плати, а також доказів укладання з ним трудового договору. Посилався на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.04.2019 року у справі №408/2445/17-ц, згідно якого заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

В судовому засіданні адвокат Кєєр О.С. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 14.06.2018 року ОСОБА_1 призначено директором ТОВ «БУ-1 Прилуки» та доручено здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в державному реєстрі, або провести державну реєстрацію змін з залученням третіх осіб шляхом видачі доручення проведення таких дій; провести повну інвентаризацію активів товариства з відображенням у обліку надлишків та нестач; провести аналіз дій та відчуження активів товариства попередніми керівниками, у тому числі щодо відповідності вимогам законодавства відчуження основних засобів, з оприбуткування активів, списання та ліквідації основних засобів; здійснити аналіз активів та пасивів товариства (а.с. 8-10)

14.06.2018 року директором ТОВ «БУ-1 Прилуки» ОСОБА_1 видано наказ про початок виконання ОСОБА_1 посадових обов`язків директора ТОВ «БУ-1 Прилуки» на підставі протоколу №1-18 Загальних зборів учасників від 14.06.2018 ТОВ «БУ-1 Прилуки» з посадовим окладом 15 000,00 грн. (а.с. 7).

Рішенням Загальних зборів ТОВ «БУ-1 Прилуки» від 26.04.2021 року звільнено керівника товариства ОСОБА_1 з посади директора з 26.04.2021 та призначено директором ТОВ «БУ-1 Прилуки» ОСОБА_4 з 27.04.2021.

Відповідно до п. 10.1 ст. 10 Статуту ТОВ «БУ-1 Прилуки», управління товариством здійснюють Загальні збори учасників та директор.

Пунктом 10.7 ст. 10 Статуту визначено що, до виключної компетенції Зборів учасників належить, зокрема, визначення умов оплати праці посадових осіб товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв; обрання та відкликання директора та ревізійної комісії.

Інші питання діяльності товариства, не зазначені п. 10.7 статуту, відносяться до компетенції виконавчого органу товариства, яким є директор товариства.

Директор діє від імені товариства без довіреності; видає накази, розпорядження і дає вказівки з питань, які відносяться до його компетенції; відкриває, закриває поточні рахунки товариства у банках та інших фінансових установах, розпоряджається грошовими коштами на рахунках товариства в порядку, встановленому відповідними положеннями чинного законодавства України; визначає умови укладення від імені товариства правочинів, надання товариству платних послуг, робіт, товарів, продукції іншими особами, вирішує питання, які пов`язані з укладенням договорів, угод, контрактів; розпоряджається належним товариству майном, грошовими коштами, іншими матеріальними та нематеріальними активами товариства; приймає працівників на роботу в товариство, переводить, переміщує їх, звільняє, приймає рішення щодо відправлення у відрядження працівників товариства, організовує реалізацію програм діяльності товариства, виконання рішень зборів учасників; організовує ведення обліку та подання звітності товариства;… (п.п. 10.21.1-10.21.14 статуту).

Директор не вправі приймати рішення, які відносяться до виключної компетенції Зборів учасників та інших органів товариства (п. 10.19 статуту).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів про нарахування йому заробітної плати на посаді директора, а також, не надано доказів на підтвердження обставин про виконання ним роботи на посаді директора та розміру заробітної плати за спірний період.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 23 Загальної Декларації з прав людини визначено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Положеннями статті 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до норм ст.ст.115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених вимог посилався на рішення Загальних зборів ТОВ «БУ-1 Прилуки» від 14.06.2018 року про призначення його на посаду директора ТОВ «БУ-1 Прилуки», оформлене протоколом №1-18, та виданий на підставі вказаного рішення наказ № 1 від 14.06.2018 року, яким також визначено його посадовий оклад у розмірі 15 000 грн

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , ТОВ «БУ-1 Прилуки» у відзиві на позовну заяву посилалось на те, що ОСОБА_1 у відповідності до положень статуту ТОВ «БУ-1 Прилуки» не мав повноважень самостійно визначати собі розмір заробітної плати (посадового окладу), оскільки прийняття такого рішення віднесено до компетенції загальних зборів учасників товариства. Вважало, що наказ № 1 від 14.06.2018 року був оформлений і виданий ОСОБА_1 лише для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки останній відмовився передавати новому директору печатку товариства. Доказів нарахування позивачу як директору ТОВ «БУ-1 Прилуки» заробітної плати в матеріалах справи немає.

У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 наголошував на тому, що він був найманим працівником ТОВ «БУ-1 Прилуки», виконував роботу в товаристві, перебував на посаді директора й, відповідно, має право на отримання заробітної плати. Розмір оплати праці не може бути меншим від розміру мінімальної заробітної плати. У відповідь на заперечення відповідача про те, що товариством не здійснювалась господарська діяльність, вказував на те, що під час його перебування на посаді директора він представляв інтереси товариства у численних судових процесах і виконавчих провадженнях, в яких ТОВ «БУ-1 Прилуки» виступає боржником, та вчиняв усі необхідні дії для збереження майна товариства. Вказане підтверджується даними, здобутими з відкритих джерел, зокрема, Реєстру виконавчих проваджень та сайту Судова влада України. Факт не нарахування заробітної плати не є підставою для її не виплати, а тому не подання ним як директором звітності щодо нарахування заробітної плати не звільняє роботодавця від проведення з ним як найманим працівником товариства усіх розрахунків при звільненні. Так, загальні збори учасників товариства вирішуючи питання його, ОСОБА_1 , призначення на посаду директором товариства без визначення розміру заробітною плати, діяли недобросовісно, проте, це не звільняє ТОВ «БУ-1 Прилуки» як роботодавця від обов`язку виплатити працівнику заробітну плату, зокрема, виходячи, із законодавчо визначеного мінімального розміру заробітної плати.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав недостатніми надані позивачем докази на підтвердження факту виконання ним посадових обов`язків директора ТОВ «БУ-1 Прилуки», та відповідно, для задоволення заявлених ним позовних вимог.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, ОСОБА_1 додатково на обґрунтування своєї позиції посилався на витяги з договорів, укладених 09.07.2019 року, 01.08.2018 року, 06.09.2018 року між ним як директором ТОВ «БУ-1 Прилуки» та ТОВ «ТЕФІ ТЕС» про надання послуг з пошуку та збору інформації (консалтингових послуг), а також договорів, укладених 02.07.2018 року, 03.09.2018 року, 23.12.2019 року з ТОВ «ЮІАК «ЮНІС» РІ ГРУП» про надання юридичних послуг (надання правової допомоги у коректних судових справах) (а.с. 91-95, т.2). Вказані докази, на думку скаржника, додатково підтверджують факт виконання ним як директором ТОВ «БУ-1 Прилуки» своїх обов`язків, зокрема, щодо представлення інтересів товариства в судових процесах та виконавчих провадженнях, та наявність у нього законного права на отримання заробітної плати.

Вирішуючи питання прийняття доказів, поданих в суді апеляційної інстанції, а саме, витягів з договорів, укладених між ОСОБА_1 в інтересах ТОВ «БУ-1 Прилуки» та ТОВ «ТЕФІ ТЕС» 09.07.2019 року, 01.08.2018 року, 06.09.2018 року, а також договорів, укладених 02.07.2018 року, 03.09.2018 року, 23.12.2019 року між ОСОБА_1 в інтересах ТОВ «БУ-1 Прилуки» та ТОВ «ЮІАК «ЮНІС» РІ ГРУП» про надання юридичних послуг, колегія суддів виходить з наступного.

Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним, зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників(ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Аналізуючи вищенаведені аргументи сторін, слід дійти висновку, що необхідність спростування доводів відповідача щодо наявності між позивачем та відповідачем трудових відносин та виконання позивачем роботи на посаді директора товариства виникла на стадії апеляційного перегляду справи, оскільки під час вирішення спору судом першої інстанції заперечення відповідача проти позову були зведені саме до необґрунтованості розміру заробітної плати позивача, виходячи з наказу № 1 від 14.06.2018 року, відсутності у позивача як директора товариства повноважень щодо визначення такого розміру та відсутності доказів нарахування йому такої плати.

З урахуванням вищевикладеного, виходячи із принципів змагальності сторін, та забезпечення права учасників справи на справедливий судовий розгляд відповідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів приймає нові докази, надані позивачем в суді апеляційної інстанції.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зауважував, що обов`язок із доказування потрібно розуміти як врегульовану в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд акцентував, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, а саме витягам з договорів, укладених між ОСОБА_1 в інтересах ТОВ «БУ-1 Прилуки» та ТОВ «ТЕФІ ТЕС» 09.07.2019 року, 01.08.2018 року, 06.09.2018 року, а також договорам, укладеним 02.07.2018 року, 03.09.2018 року, 23.12.2019 року між ОСОБА_1 в інтересах ТОВ «БУ-1 Прилуки» та ТОВ «ЮІАК «ЮНІС» РІ ГРУП» про надання юридичних послуг, у сукупності з іншими доказами, зокрема, роздруківками з Державних реєстрів виконавчих та судових проваджень, а також рішенням Загальних зборів ТОВ «БУ-1 Прилуки» від 14.06.2018 року про призначення ОСОБА_1 на посаду директора ТОВ «БУ-1 Прилуки», оформленим протоколом №1-18, колегія суддів доходить висновку про доведеність факту перебування сторін у трудових відносинах та виконання ОСОБА_1 роботи як директором ТОВ «БУ-1 Прилуки».

Вказані докази відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку не спростовані.

Доказів проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні відповідачем не надано.

Виходячи з принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України та зважаючи на те, що в ході апеляційного перегляду справи встановлено, що трудові відносини між позивачем та відповідачем існували, але на момент подання позову - фактично припинені, ТОВ «БУ-1 Прилуки» на вимогу позивача виплатити йому заробітну плату в день звільнення відмовилось, чим порушило його передбачене конституційне право, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, помилковими.

Не здійснення відповідного нарахування позивачу заробітної плати, виходячи з відсутності у ОСОБА_1 відповідних повноважень на визначення однієї із складових умов праці посадових осіб товариства (оплати), не звільняє роботодавця ТОВ «БУ-1 Прилуки» від обов`язку виплатити працівнику ОСОБА_1 заробітну плату за фактично відпрацьований час.

При здійсненні розрахунку заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів ураховує наступне.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

Згідно ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст.115 КЗпП України).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те що, під час розрахунку спірної заборгованості, не можна прийняти за основу розмір заробітної плати позивача 15 000 грн, який був визначений особисто ОСОБА_1 у наказі № 1 від 14.06.2018 року, оскільки визначення розміру заробітної плати віднесено до виключної компетенції Зборів учасників ТОВ «БУ-1 Прилуки» (пункт 10.7 статуту).

Оскільки вказане питання Зборами учасників ТОВ «БУ-1 Прилуки» вирішено не було (відповідних доказів відповідач не надав), при здійсненні розрахунку належних позивачу виплат при звільненні слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати, яка відповідно ст. 95 КЗпП України є державною соціальною гарантією, враховуючи той факт, що сторонами не було узгоджено іншого розміру заробітної плати.

У 2018 році розмір мінімальної заробітної плати становив 3723 грн., в 2019 році - 4173 грн., з січня 2020 року до серпня 2020 року - 4723 грн., з вересня 2020 року до грудня 2020 року - 5000 грн., з січня 2021 року до квітня 2021 року - 6000 грн.

Отже, заборгованість ТОВ «БУ-1 Прилуки» перед позивачем із виплати заробітної плати за період з 14 червня 2018 року до 28 квітня 2021 року становить 155 700 грн.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» регламентовано, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку встановленому чинним законодавством.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-ПР/2013 положенню ст. 233 КЗпП України надане додаткове офіційне тлумачення, відповідно якого у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звертатися до суду з позовом про стягнення суми індексації заробітної оплати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмежень будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

У випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам - за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за і період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Зважаючи на наведене, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню також компенсація за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі, заявленому позивачем до стягнення, а саме, 12 018,44 грн. Вказаний розмір узгоджується із вимогами вищевказаного порядку проведення компенсації, жодних доводів на спростування такого розміру відповідачем не наведено.

Також є обґрунтованими й вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, заборгованість за заробітною платою, на яку мав право позивач, повинна була бути виплачена у день його звільнення, а факт її невиплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст.117 КЗпП України.

ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з наступного дня після дати звільнення - 29 квітня 2021 року до дати подачі позову - 07 травня 2021 року.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 08.02.1995 №100 з врахуванням змін.

Середній заробіток розраховується відповідно до середньої мінімальної заробітної плати в розмірі 6000 грн., який за період з 29 квітня 2021 року по 07 травня 2021 року становить 2454,54 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення моральної шкоди, колегія суддів відмічає наступне.

Частиною ч.1 ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

При цьому, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

У відповідності до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Виходячи з наведеного вище, можна дійти висновку, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових відносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримка виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 25.04.2012 року у справі №6-23цс12.

Колегія суддів звертає увагу на те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17.

Розмір відшкодування у кожній конкретній справі різниться з огляду на різні фактичні обставини справи та характер правопорушення і визначається судом за сукупністю передбачених законом обставин, які дають підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи при цьому ефективність такого розміру відшкодування.

Право вирішувати належність та розмір відшкодування моральної шкоди законодавцем залишено за судом, оскільки в чинному законодавстві чітких меж такого розміру не передбачено.

При цьому, суд не зобов`язано наводити розрахунків, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні лише відповідні мотиви.

З урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, оцінюючи доводи позивача щодо порушення його законних прав, яке полягає у невиплаті заробітної плати, обґрунтованості спричинення йому моральних страждань, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 3 000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову в позові.

За наведених підстав, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме, стягнення із ТОВ «БУ-1 Прилуки» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в розмірі 155 700 грн., компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати в розмірі 12 018,44 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 2 454,54 грн. та моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн., а відтак апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору в даній категорії справ, тому судовий збір в розмірі 1 731,73 грн. підлягає стягненню із відповідача на користь держави, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Щодо вирішення судом питання відшкодування позивачу судових витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги заявив про розподіл судових витрат та подав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу, які він очікує понести в зв`язку з розглядом справи, а саме 20 000 грн.

На підтвердження понесення таких витрат позивачем долучено копії договору про надання правової допомоги від 22 липня 2022 року, додаткової угоди № 1 від 02 вересня 2022 року, акту приймання-передачі наданих послуг № 1 від 20 січня 2023 року,

Вказані вище докази у своїй сукупності підтверджують факт надання адвокатом Кєєр О.С. правової допомоги ОСОБА_1 за договором від 22 липня 2022 року на суму 20 000 грн.

Слід відмітити і те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Оскільки витрати ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн, понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи, підтверджені належними доказами, вказані докази були надані суду у строк, визначений процесуальним законом, заперечень щодо неспівмірності витрат на правову допомогу відповідачем не висловлено, колегія суддів вважає, що вказані витрати підлягають стягненню з ТОВ «БУ-1 Прилуки» на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кєєр Олени Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» (, місцезнаходження: 17500, Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Індустріальна, буд. 2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) 173 172 (сто сімдесят три тисячі сто сімдесят дві) грн. 98 коп., з яких: заборгованість по заробітній платі з урахуванням всіх податків та зборів - 155 700 (сто п`ятдесят п`ять тисяч сімсот) грн. 00 коп.; компенсація за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати - 12 018 (дванадцять тисяч вісімнадцять) грн. 44 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 2 454 (дві тисячі чотириста п`ятдесят чотири) грн. 54 коп.; моральна шкода - 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» (, місцезнаходження: 17500, Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Індустріальна, буд. 2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) судові витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» (, місцезнаходження: 17500, Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Індустріальна, буд. 2) в дохід держави судовий збір в розмірі 1 731 (тисячу сімсот тридцять одну) грн. 73 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

Н. В. Поліщук