КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/1589/23 Головуючий у суді І інстанції Скрипка О.І.
провадження №22-ц/824/7715/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Марченка Миколи Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання спільною сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя та визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання спільною сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя та визнання договору недійсним.

Разом з позовною заявою до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт на квартиру, яка є предметом спору, що перебуває у власності третьої особи. Дану заяву позивач мотивує тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки існує реальний ризик відчуження квартири.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 .

Не погодившись із вказаною ухвалою, адвокат Марченко Миколи Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 15 березня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та відмовити у задоволенні заяви.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що позивач обгрунтовує свої вимоги на квартиру тим фактом, що на час придбання відповідачем квартири, позивач був знайомий з нею, оскільки позивач уклав із відповідачем та банком договір поруки, як забезпечення повернення відповідачем кредитних коштів, то він - чоловік відповідача. Однак зазначає, що до позовної заяви не додано будь-яких доказів спільного проживання, спільного побуту та взаємних прав та обов`язків між відповідачем та позивачем, як жінкою та чоловіком.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовував також тим, що мотивувальна частина ухвали містить перелік норм законодавства та висновків із судової практики, але в ній відсутні ті фактичні обставини справи, які стали для суду підставою для накладення арешту на квартиру, тому вважає ухвалу суду першої інстанції невмотивованою та необгрунтованою.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки в Єдиному державному реєстрі судових рішень є в наявності ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 06.02.2023 року у справі № 754/1589/23, якою заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про забезпечення позову повернуто заявнику.

Тому вважає, що станом на 06.02.2023 року Деснянським районним судом м. Києва вже було розглянуто заяву про забезпечення позову, додану представником позивача ОСОБА_4 до позовної заяви і за результатами її розгляду судом було постановлено ухвалу про повернення. Вказував, що ухвала позивачем не оскаржувалась і набула законної сили.

Відзив у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що врахувавши вимоги, викладені в заяві про забезпечення позову, з`ясувавши обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову та співмірність із заявленими позивачем вимогами, можливість вчинення дій, спрямованих на відчуження спірного майна, суд прийшов до висновку про доцільність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, оскільки викладені обставини в позові доводи дають підстави стверджувати, що невжиття вказаних вище заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлює, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що у лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позов до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання спільною сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя та визнання договору недійсним.

Разом з позовною заявою до суду подав заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт на квартиру, яка є предметом спору, що перебуває у власності третьої особи. Дану заяву позивач мотивував тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки існує реальний ризик відчуження квартири.

Вказує, що на момент звернення до суду спірна квартира АДРЕСА_1 вже перебуває у власності ОСОБА_3 . При цьому остання не почала в ній проживати, не вжила заходів щодо реєстрації місця проживання тощо, в той час як відповідачка продовжує в спірній квартирі проживати.

Припускає, що в подальшому може бути неодноразово перепродана чи відчужена іншим способом з метою утрудненням реалізації судового рішення у разі його ухвалення на користь позивача.

Встановлено, що між сторонами дійсно існує спір щодо визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , визнання вказаного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину квартиру в порядку поділу майна.

Встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо майна № 320394499 від 17.01.2023 року, ОСОБА_3 є власником квартири загальною площею 55,9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 00) (а.с. 16-17).

19 січня 2006 року ОСОБА_5 було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири за умовами якого власник ОСОБА_6 зобов'язався продати, а ОСОБА_7 зобов'язувався придбати квартиру АДРЕСА_1 за ціною 66 000 доларів, що в гривні на момент укладення попереднього договору складало 339900 грн. Термін укладення основного договору купівлі-продажу визначено до 19.02.2006 року. (а.с. 24-27).

Встановлено, також що позивач виступив поручителем по кредиту на суму 45 000 доларів, уклавши Договір поруки № 42-6ВR/01-2006И від 01.02.2006, з якого вбачається, що позичальником є ОСОБА_8 , а сума кредиту складає 45 000 доларів США. Договір підписано за участі позивача та відповідачки (а.с. 18-19).

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із положеннями законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, і доходить висновку про співмірність заходу забезпечення позову (арешту) із заявленими позивачем вимогами.

Суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, урахував майновий предмет позову, і дотримався принципу співмірності.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам, оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваній ухвалі відсутні фактичні обставини справи, які стали для суду підставою для накладення арешту на квартиру, тому ухвала є невмотивована та необгрунтована, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції навів чіткі висновки щодо підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та дав належну і достатню оцінку доводам позивача з урахуванням змісту вимог заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на 06.02.2023 року Деснянським районним судом м. Києва вже було розглянуто заяву про забезпечення позову, додану представником позивача ОСОБА_4 до позовної заяви і за результатами її розгляду судом було постановлено ухвалу про повернення, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зазначена ухвала не позбавляє права позивача на повторне подання у визначеному законом порядку заяви про забезпечення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову та вірно застосував положення ст. 150 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Марченка Миколи Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «02» травня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.В. Кулікова

В.І. Олійник