КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8390/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2023 року місто Київ

справа №756/16645/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шевчука А.В., повний текст рішення складено 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», Комунального підприємства «Світоч» міста Києва в особі державного реєстратора Алієва Гусейн Азіз Огли про скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування реєстраційного запису і поновлення відомостей та за

об`єднаним позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення, зняття з реєстраційного обліку та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:

скасувати рішення державного реєстратора КП «Світоч» Алієва Г.А. Огли про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 листопада 2018 року, індексний номер 44057576, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк»;

скасувати реєстраційний запис про право власності на вказану квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» №28930360 від 13листопада 2018 року внесений на підставі рішення державного реєстратора КП «Світоч» Алієва Г.А. Огли;

поновити відомості в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам.

В мотивування вимог посилався на те, що 17 травні 2007 року між ним та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» укладено договір споживчого кредиту №10-29/3417, для придбання останнім квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В забезпечення зобов`язань позичальника за вищевказаним споживчим кредитом 17 травня 2007 року між кредитором та позичальником було укладено іпотечний договір №02-10/1600, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що 17березня 2010 року між кредитором та позичальником було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно якої змінено порядок погашення кредиту зі звичайного на ануїтетний, а також змінено розмір процентів за користування кредитом та продовжено загальний термін користування кредитом до 16травня 2037 року.

17 березня 2010 року між кредитором та позичальником було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору згідно якого внесено зміні до пунктів 1.4.1. та 1.4.2. іпотечного договору, а саме змінено строк забезпечення зобов`язання позичальника за споживчим кредитом до 16 травня 2037 року.

Зазначав,що з метою звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, державним реєстратором КП «Світоч» Алієвим Г.А.Огли 15 листопада 2018 року право власності на вказану вище квартиру було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» (запис про право власності №28930360 від 13 листопада 2018 року).

Позивач вважає, що реєстрація права власності за АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки відбулась неправомірно, оскільки жодних вимог про усунення порушення основного зобов`язання, зазначених державним реєстратором як підставу для реєстрації права власності на спірну квартиру, він, як законний власник нерухомого майна, від АТ «Укрсоцбанк» не отримував.

Посилався на те, що сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому ст.37 Законом України «Про іпотеку», однак такий договір між позивачем та AT «Укрсоцбанк» не було укладено, а відтак позивач згоди на відчуження спірної квартири не надавав.

Вказував, що за наслідками прийнятого державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, не зважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У квітні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив:

примусово виселити ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в примусовому порядку;

зобов`язати відповідача звільнити житлове приміщення, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 від особистих речей.

Вимоги обґрунтовував тим, що за АТ «Укрсоцбанк», правонаступниками якого є АТ «Альфа-Банк», було оформлено у правомірний спосіб право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 згідно зі ст.ст.37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Вважає,що відповідач тайого законний представник втратили право власності на вказану квартиру, а тому відповідно до ст.317 ЦК України втратили і право користування помешканням.

Вказував, що він звертався до відповідачів із вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, однак колишній власник продовжує користуватися майном та відмовляється добровільно виселятися.

Зазначав, що такі дії ОСОБА_2 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року цивільну справу №756/4774/19 за позовом АТ «Альфа-Банк» і цивільну справу №756/16645/18 за позовом ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження та присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - №756/16645/18.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позов АТ«Сенс Банк» задоволеночастково.

Виселено ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог позову АТ «Сенс Банк» відмовлено.

Стягнутоз ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс Банк» 1921 грн. в рахунок пропорційної до розміру задоволених позовних вимог компенсації суми сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального та порушення процесуальних норм права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» відмовити.

В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання, начебто на підставі договору, проте суд не зазначив - на підставі якого саме договору відбулось звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказував, що реєстратор КП «Світоч» не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки у такий позасудовий спосіб, оскільки позичальник не надавав згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Зазначав, що суд першої інстанції в оспорюваному рішенні безпідставно зазначає, що начебто ОСОБА_1 змінював підстави позову на стадії дебатів. Але, жодних заяв чи клопотань про зміну чи доповнення підстав позову ОСОБА_1 не надавав суду, а напроти наголошував про незаконність здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилався на те, що банк не надав суду доказу отримання іпотекодавцем - ОСОБА_1 вимоги, а також не надав жодних доказів про повернення банку повідомлення з відділення поштового зв`язку: - з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення; - або повідомлення яке повернулося відправнику у зв`язку із відсутністю адресата; - або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення.

Вказував, що ОСОБА_1 з 17 травня 2007 року використовує спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , як місце постійного проживання його та його сім`ї. Іншого нерухомого майна ОСОБА_1 не має і про це неодноразово наголошував в суді першої інстанції.

Зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази про надання органом опіки та піклування попереднього дозволу щодо гарантування забезпечення за малолітньою дитиною права на житло та користування житловим приміщенням у разі примусового виселення дитини зі спірної квартири.

Вважає, що рішення суду порушує всі закони щодо захисту прав дитини та може призвести до негативних наслідків щодо подальшого розвитку дитини та вплине на його психічний стан, оскільки така дитина буде без визначеного місця проживання, з усіма наслідками що випливають.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 , який є також представником ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача АТ «Сенс Банк» - Півторак Т.О. в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Відповідач за первісним позовом КП «Світоч» міста Києва в особі державного реєстратора Алієва Г.А. та третя особа за об`єднаним позовом Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 травня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №10-29/3417, згідно умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 127500 доларів США, зі сплатою 11,95% річних, з кінцевим терміном повернення до 16 травня 2032 року, для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В забезпечення зобов`язань позичальника за вищевказаним кредитним договором, 17 травня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №02-10/1600, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

17 березня 2010 року між кредитором та позичальником було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно якої змінено порядок погашення кредиту зі звичайного на ануїтетний, а також змінено розмір процентів за користування кредитом та продовжено загальний термін користування кредитом до 16 травня 2037 року.

17 березня 2010 року між кредитором та позичальником було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору згідно якого внесено зміні до пунктів 1.4.1. та 1.4.2. іпотечного договору, а саме змінено строк забезпечення зобов`язання позичальника за споживчим кредитом до 16 травня 2037 року.

Положеннями статті 4 іпотечного договору передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація.

Згідно з пунктом 4.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.п.4.5.3 п.4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 11 грудня 2018 року, на підставі рішення державного реєстратора КП «Світоч» м. Києва Алієва Г.А. огли від 15 листопада 2018 року (з відкриттям розділу) індексний номер: :30:17, було здійснено державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк», про що вчинено запис про право власності за останнім №28930360.

Підставою виникнення права власності вказано: довіреність на представника серія та номер 1802 від 21 серпня 2018 року; доказ поштового відправлення, серія та номер: б/н, виданий 17 вересня 2018 року видавник: ТОВ «Темапол»; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулюванняґ залишку заборгованості за основними зобов`язаннями, серія та номер: ІВ1405-507, виданий 11 квітня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк»; адміністративний збір за реєстраційні дії; іпотечний договір серія та номер 02-10/1600, виданий 17 травня 2007 року АКБ «Укрсоцбанк»; договір кредиту серія та номер 10-29/3417, виданий 17 травня 2007 року АКБ «Укрсоцбанк».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 вказував на те, що перехід права власності на спірну квартиру відбувся з порушенням порядку здійснення звернення стягнення на майно та здійснення реєстрації права власності передбаченого законодавством про іпотеку, оскільки він не отримував від іпотекодержателя письмової вимоги про усунення порушень та відповідачами порушено Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як спірна квартира є єдиним місцем проживання його та його сім'ї.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» №898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону №898-IV).

Статтею 33 вказаного Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених ст.12 зазначеногоЗакону.

За приписами частини першої статті 35 Закону №898-IV у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону №898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI«Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону №898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Стаття 36 Закону №898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом №800-VI змін до статті 36 Закону №898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

З наведеного слідує, що підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі №205/578/14-ц).

Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі №645/1979/15-ц.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі №757/13243/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов'язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов'язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «Укрсоцбанк» на виконання вищевказаних вимог 12 квітня 2018 року на адресу реєстрації позивача ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 та адресу знаходження іпотечного майна: АДРЕСА_1 , які зазначені у кредитному та іпотечному договорах направило повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 11 квітня 2018 року, в якому поряд з вимогою про усунення порушень кредитного договору зазначено, що у випадку невиконання вказаної вимоги протягом тридцятиденного строку АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Направлення вказаного повідомлення підтверджується описомвкладення, списком №1401 від 12 квітня 2018 рокута квитанцією ПАТ «Укрпошта» від 12 квітня 2018 року (т.1 а.с.169-171).

За змістом п.6.2. ст.6 іпотечного договору усі повідомлення за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійсненні у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата поштового штемпеля відділення зв'язку одержувача.

З матеріалів справи вбачається, що перед зверненням стягнення на предмет іпотеки іпотекодавцем в узгодженому сторонами договору порядку направлялась письмова вимога про усунення порушення, яка відповідно до умов договору вважається врученою.

При цьому,рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпротеки державний реєстратор прийняв 15 листопада 2018 року, тобто поза межами встановленого частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку»тридцятиденного строку, а право власності на спірну квартирубуло зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» 13 листопада 2018 року.

З звукозапису та протоколу судового засідання суду першої інстанції від 30 травня 2019 року вбачається, що представником позивача було заявлено клопотання про витребування у відповідача доказів, а саме документів реєстраційної справи на підставі яких право власності на спірну квартиру було перереєстровано з ОСОБА_1 на АТ «Укрсоцбанк».

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 рокупостановленою, не виходячи до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні вказаного клопотання представника позивача та роз'яснено, що останній не позбавлений права вподальшому заявити таке ж клопотання.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення ч.ч.7, 10 ст.197 ЦПК України не розглянув клопотання про витребування доказів, яке було подано разом з позовом 18 грудня 2018 року та відповідно не витребував докази, які мають значення при встановленні обставин справи спростовуються вищевикладеним.

При цьому, в суді апеляційної інстанції ні позивач, ні його представник не заявляли клопотання про витребування документів реєстраційної справи на підставі яких право власності на квартиру було перереєстровано з ОСОБА_1 на АТ «Укрсоцбанк».

Таким чином, стороною позивача не було надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що ОСОБА_1 не отримував повідомлення банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та на спростування доказів, які були надані відповідачем.

Виконавши у порядку, визначеному пунктом 6.2. іпотечного договору, передбачений частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» обов`язок належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, АТ «Укрсоцбанк» правомірно звернуло стягнення на предмет іпотеки.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки укладений ОСОБА_1 з АТ «Укрсоцбанк» договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя внаслідок невиконання основного зобов`язання забезпеченого іпотекою, перед зверненням стягнення на предмет іпотеки іпотекодавцем в узгодженому сторонами договору порядку направлялась письмова вимога про усунення порушення, яка відповідно до умов договору вважається врученною, колегія суддів вважає, що рішення державний реєстратор КП «Світоч» м.Києва Алієв Г.А. огли про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк» прийняв правомірно.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання, начебто на підставі договору, проте суд не зазначив - на підставі якого саме договору відбулось звернення стягнення на предмет іпотеки колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач звернув стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження, яке міститься в іпотечному договорі та відповідає приписам ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин, колегія суддів виходить з наступного.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону №898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Згідно з п.23 ст.1 Закону України 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону №1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону №898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону №898-IV).

Отже Закон №898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону №1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Отже, до правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону №1304-VII щодо тимчасової заборони відчуження.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

При цьому, суд першої інстанції зазначивши у рішенні, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовується до позасудового способу звернення стягнення на іпотечне майно, коли державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на вказане вище уваги не звернув.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що спірна квартира АДРЕСА_2 , що є предметом іпотеки, є єдиним житлом не тільки для нього, а й для членів його сім'ї.

На підтвердження вказаного позивач до позовної заяви надав копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 (проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_6 (проживає за адресою: АДРЕСА_5 ), які вказаною заявою підтверджували факт, що ОСОБА_1 постійно проживає з 2007 року зі своєю сім'єю за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що в кредитному договорі, договорі іпотеки та у позовній заяві, яка подана до суду у грудні 2018 року позивач зазначав місце своєї реєстрації як: АДРЕСА_3 .

В суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому, належних доказів того, що у власності ОСОБА_1 не знаходиться інше нерухоме житлове майно, крім іпотечної квартири, зокрема, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стороною позивача до суду першої інстанції надано не було.

Належних доказів того, що квартира АДРЕСА_2 є місцем постійного проживання позивача та членів його сім'ї ОСОБА_1 до суду першої інстанції також надано не було.

У ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічні висновки місяться у постановахВерховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19, від 07 липня 2021 року у справі №509/4286/16-ц, від 21 серпня 2023 року у справі №552/7368/21.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 червня 2023 року представником апелянтів до суду апеляційної інстанції було подано додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги з новими доказами щодо не знаходження у позивача іншого нерухомого житлового майна, крім іпотечної квартири, а саме копії:

інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 червня 2023 року;

свідоцтв про право власності на житло, з яких вбачається що ОСОБА_1 був співвласником квартири (1/3 частка) за адресою: АДРЕСА_3 ;

договору дарування 1/3 частки квартири від 17 червня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував своїй матері ОСОБА_7 належну йому 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 (вказане дарування було вчинене вже після набрання чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»);

нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року постановленою, не виходячи до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання, було відмовлено у приєднанні нових доказів, наданих стороною позивача, оскільки у судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 мав можливість надати вказані докази завчасно до суду першої інстанції та останній не обґрунтував та не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

А відтак, суд першої інстанції встановивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності у нього іншого майна крім спірної квартири та того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є єдиним його житлом, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для виселення ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з наступного.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону №898-IV).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону №898-IV).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закон №898-IV та у частині третій статті 109 ЖК України процедури.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Таким чином, в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону №898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Вказаний правовий висноков викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що син позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 05 серпня 2014 року, тобто після укладення договору іпотеки.

Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 пояснив, що дитина з народження ніде не була зареєстрована, а коли сину потрібно було йти до школи, то він його зареєстрував у спірній квартирі. Дозволу у банку не брав.

Таким чином,вселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірне житлове приміщеннявідбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі №898-IV.

Встановивши, що АТ «Укрсоцбанк» з 13 листопада 2018 року є власникомквартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 втратив право користування вказаною квартирою після втрати права власності його батьком ОСОБА_1 на вказане майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку для задоволення вимог про виселення ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази про надання органом опіки та піклування попереднього дозволу щодо гарантування забезпечення за малолітньою дитиною права на житло та користування житловим приміщенням у разі примусового виселення дитини зі спірної квартири є неспроможними.

Разом з тим відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року №2102-IX«Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI«Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Колегія суддів вважає, що вказаний вище Закон має бути застосований у цій справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року в частині виселення ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, рішення суду про виселення ОСОБА_2 є достатньою правовою підставою для зняття його з реєстрації проживання за цією адресою та вимоги звільнити житлове приміщення в позасудовому порядку.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та часткового задоволення позову АТ «Сенс Банк» однак з помилкових мотивів, отже судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року залишити без змін.

Зупинити виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року в частині виселення ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: