Номер провадження: 22-ц/813/2229/23
Справа № 496/3663/16-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 496/3663/16-ц

Номер провадження: 22-ц/813/2229/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач прокурор Одеської області в інтересах держави, в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області, правонаступником якої є Яськівська сільська рада Одеського району Одеської області,

- відповідачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 , 4) ОСОБА_4 , 5) ОСОБА_5 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Одеської області в інтересах держави, в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області, правонаступником якої є Яськівська сільська рада Одеського району Одеської області, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про визнання недійсним державного акту, витребування земельних ділянок, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Трушиної А.І. о 16 годині 29 хвилині 25 червня 2018 року, повний текст рішення складений 04 липня 2018 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року прокурор Одеської області (далі Прокурор) в інтересах держави, в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області, звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у подальшому позовом, в якому остаточно просить суд: 1) визнати недійним та скасувати державний акт серія ЯИ№627555 від 20.04.2010 року на право власності на земельну ділянку, загальною площею - 0,25 га., яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0322, виданий на ім`я ОСОБА_1 ; 2) витребувати у ОСОБА_4 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку, загальною площею - 0,1072 га., нормативною вартістю - 4 491,68 грн., яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:001:0192; 3) витребувати у ОСОБА_2 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку, загальною площею - 0,036 га., нормативною вартістю - 1 508,40 грн., яка розташована по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:001:0191; 4) витребувати у ОСОБА_3 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку, загальною площею - 0,0531 га., нормативною вартістю - 2 224,89 грн., яка розташована по АДРЕСА_4 , кадастровий номер :01:001:0190; 5) витребувати у ОСОБА_5 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку, загальною площею - 0,0537 га., нормативною вартістю - 2 250,03 коп., яка розташована по АДРЕСА_5 , кадастровий номер :01:001:0193. Прокурор також просить здійснити розподіл судових витрат.

Прокурор обґрунтовує позовні вимоги тим, що прокуратурою Одеської області установлено, що 20 квітня 2010 року відділом Держкомзему у Біляївському районі Одеської області на ім`я ОСОБА_1 виданий державний акт серії ЯИ №627555 на право власності на земельну ділянку, загальною площею - 0,25 га., розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0322. Вказаний державний акт був виданий на підставі витягу з рішення Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12.09.1997 р. №4.

За наслідками вивчення змісту вказаного рішення сільської ради прокуратурою було встановлено, що питання про передачу земельної ділянки відповідачці ОСОБА_1 в ньому не вирішувалося. Тобто земельна ділянка вибула з комунальної власності поза волею її власника, тому прокурор просить визнати відповідний державний акт недійсним.

Земельна ділянка, на яку був виданий оскаржений державний акт, була згодом поділена на чотири окремі земельні ділянки та у подальшому вони були відчужені ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .. Тому прокурор вважає, що є підстави для витребування в останніх вказаних земельних ділянок на підставі статті 387 ЦК України (Т. 1, а. с. 1 - 9, Т. 2, а. с. 1 - 10, Т. 3, а. с. 1 - 10, Т. 4, а. с. 47 - 55).

Позиція сторін в суді першої інстанції

Представник ОСОБА_5 в запереченнях проти позову, просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Так, представник зазначила, що державний акт був виданий у 2010 році, тоді як прокурор звернувся до суду лише у 2016 році. Оскільки право на звернення до суду виникло з моменту видачі оскаржуваного державного акту, строк позовної давності сплинув - 15 січня 2015 року (Т. 3, а. с. 85 - 88).

Представник ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву, просить відмовити в її задоволенні з тих підстав, що відповідачка за встановленою законом процедурою надала до Троїцької сільської ради заяву про виділення їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Сільською радою на підставі п «в» ч. 3 ст. 116 та ч. 6 ст. 118 ЗК України було прийнято відповідне рішення. У подальшому проектною організацією ТОВ «Річленд» була складена технічна документація із землеустрою, а 07 травня 2010 року ОСОБА_1 продала земельну ділянку ОСОБА_7 (Т. 4, а. с. 131 - 133).

Представник відповідача ОСОБА_4 у письмових поясненнях, які за своєю суттю є відзивом на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позову. Посилається на пропуск прокурором строку позовної давності та неналежне врядування з боку держави. Звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем (Т. 4, а. с. 162 - 166).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року задоволено вищевказаний позов прокурора.

Визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯИ № 627555 від 20 квітня 2010 року на право власності на земельну ділянку, загальною площею - 0,25 га., яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0322, виданий на ім`я ОСОБА_1 ..

Витребувано у ОСОБА_4 на користь Троїцької сільради земельну ділянку, загальною площею - 0,1072 га., яка розташована по АДРЕСА_2 з кадастровим номером :01:001:0192.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь Троїцької сільради земельну ділянку, загальною площею - 0,036 га., яка розташована по АДРЕСА_3 з кадастровим номером :01:001:0191.

Витребувано у ОСОБА_3 на користь Троїцької сільради земельну ділянку, загальною площею - 0,0531 га., яка розташована по АДРЕСА_4 з кадастровим номером :01:001:0190.

Витребувано у ОСОБА_5 на користь Троїцької сільради земельну ділянку, загальною площею - 0,0537 га., яка розташована по АДРЕСА_5 з кадастровим номером :01:001:0193.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь прокуратури Одеської області судовий збір у розмірі - по 275,60 грн. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 земельна ділянка ні згідно рішення Троїцької сільради від 12 вересня 1997 року № 4, ні згідно виписки з рішення Троїцької сільради № 4 сесії VIII скликання ХХІІ від 12 вересня 1997 року не надавалася. Тому є підстави для визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на її ім`я.

ОСОБА_1 як власник спірної земельної ділянки знала або, проявивши розумну обачність, могла знати про те, що ділянка вибула з володіння територіальної громади з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у користування під обґрунтований сумнів, а тому позов прокурора в частині витребування спірних земельних ділянок не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

Прокуратурі Одеської області про порушення вимог земельного законодавства щодо видачі спірного державного акту на право власності на земельну ділянку стало відомо лише у 2016 році, то позовна давність для звернення із цим позовом до суду не спливла.

Земельна ділянка, яка у подальшому була поділена на чотири земельні ділянки, які у подальшому були відчужені, вибули з володіння власника поза його волею. Тому вони підлягають витребуванню від останніх власників (Т. 4, а. с. 179 - 185).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22.06.2019 року в частині задоволення позовних вимог прокурора Одеської області до нього про витребування земельної ділянки, загальною площею - 0,0531 га., яка розташована по АДРЕСА_4 , з кадастровим номером :01:001:0190, скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора до нього.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: 1) судом першої інстанції не було повідомлено належним чином про розгляд справи; 2) ОСОБА_3 не знав та не міг знати про підроблене рішення Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області від 17.06.1996 року №8, на підставі якого спірна земельна ділянка була відчужена у 2010 році особою, яка не мала на це права. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної земельної ділянки у добросовісного набувача призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод (Т. 6, а. с. 2 - 8).

Узагальнені доводи прокурора в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Одеської обласної прокуратури (далі Прокурор) просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Прокурор зазначає, що спірні земельні ділянки вибули з володіння власника на підставі неіснуючого рішення, тому в силу об`єктивних причин відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння територіальної громади з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Повернення в комунальну власність земельної ділянки, відчуженої фізичній особі незаконно, на підставі неіснуючого рішення органу місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна в інтересах населення територіальної громади. Висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 року у справі №372/2180/15-ц (Т. 6, а. с. 54 - 58).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного від 14.12.2021 року задоволено заяви суддів Дришлюка А.І., Драгомерецького М.М. про самовідвід (Т. 6, а. с. 27 - 28).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року (Т. 6, а. с. 36 - 36 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.12.2021 року закінчено підготовку справи до судового розгляду. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (Т. 6, а. с. 37).

04.05.2022 року від заступника керівника Одеської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу (Т. 6, а. с. 54 - 58).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.03.2023 року задоволено клопотання заступника керівника Одеської обласної прокуратури про участь у судовому засіданні в режимі відеконференції (Т. 6, а. с. 106 107).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року залучено до участі у справі Яськівську сільську раду Одеського району Одеської області, в якості правонаступника Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області (Т. 6, а. с. 146 - 149).

У судовому засіданні у режимі відеоконференцзв`язку прокурор просив апеляційну скаргу залишите без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Адвокат Попов М.С., діючий від імені ОСОБА_4 , у судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

ОСОБА_3 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення в оскаржуваній частині скасувати.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення учасниками справи своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

20 квітня 2010 року відділом Держкомзему у Біляївському районі Одеської області на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 627555, площею - 0,25 га., яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:002:0322.

Зазначений державний акт виданий ОСОБА_1 на підставі витягу з рішення Троїцької сільради від 12 вересня 1997 року за № 4.

Відповідно до виписки з рішення Троїцької сільради № 4 сесії VIII скликання ХХІІ від 12 вересня 1997 року «Про безоплатну передачу у власність раніше наданої

у постійне користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства» ОСОБА_1 отримала у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею - 0,25 га., для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Пунктом 2 цієї виписки вирішено видати ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку та зареєструвати його у Троїцькій сільраді. Виписка з рішення підписана головою Троїцької сільради Комаровим М.С..

Згідно з листом архівного відділу Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 13 січня 2016 року за № 4 в рішенні VIII сесії ХХІІ скликання Троїцької сільради від 12 вересня 1997 року № 4 «Різне» інформація щодо надання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відсутня.

07 травня 2010 року приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О. Д. за реєстровим № 830 посвідчено договір купівлі-продажу, який зареєстровано 14 травня 2010 року у відділі Держкомзему у Біляївському районі Одеської області в Поземельній книзі за реєстровим № 22001, на підставі якого право власності на земельну ділянку, загальною площею - 0,25 га., розташовану по

АДРЕСА_1 (колишня адреса - АДРЕСА_1 ), кадастровий номер :02:002:0322, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), переходить від ОСОБА_1 до ОСОБА_8 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 29 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстрований шлюб, актовий запис № 473, і після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 змінила прізвище на - « ОСОБА_10 ».

Рішенням виконавчого комітету Троїцького сільської ради Біляївського району Одеської області від 26 квітня 2013 року № 32 «Про надання адреси земельній ділянці по АДРЕСА_1 » присвоєно адресу земельним ділянкам в АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 , а саме: - земельна ділянка, площею - 0,0531 га., - АДРЕСА_4 ; - земельна ділянка, площею - 0,0360 га., - АДРЕСА_3 ; - земельна ділянка, площею - 0,1072 га., - АДРЕСА_6 ; - земельна ділянка, площею - 0,0537 га., АДРЕСА_5 .

21 червня 2013 року ОСОБА_2 , як власник ділянки, площею - 0,25 га.,

з кадастровим номером :02:002:0322, звернулася до приватного нотаріуса із заявою, в якій просила розділити цю ділянку на чотири окремих ділянки згідно з планом розподілу та видати окремі правовстановлюючі документи на сформовані нові земельні ділянки: - ділянка № НОМЕР_2 , площею - 0,0531 га.; - ділянка № НОМЕР_3 , площею - 0,036 га.; - ділянка № НОМЕР_4 , площею - 0,1072 га.; - ділянка № НОМЕР_5 , площею - 0,0537 га. Заяву посвідчено приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Сурженко І.І., зареєстровано в реєстрі за № 1068.

У подальшому спірна земельна ділянка розподілена на чотири окремі земельні ділянки, три з яких відчужені відповідачам у справі, зокрема: - ОСОБА_3 - земельна ділянка АДРЕСА_4 з кадастровим номером :01:001:0190, площею - 0,0531 га., на підставі договору купівлі-продажу від 29 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І., реєстровий № 943.

Відповідно до Єдиного реєстру досудових розслідувань у 2016 році внесені відомості стосовно ОСОБА_11 щодо виготовлення виписки з рішення Троїцької сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області сесії VIII скликання ХХІІ від 12 вересня 1997 року № 4 із внесенням до неї завідомо неправдивих відомостей про передачу земельної ділянки ОСОБА_1 .

25 січня 2017 року прокурором відділу прокуратури Одеської області затверджено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_11 .

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 24.06.2020 року ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України, на підставі ст. 49 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №0000095 від 17.02.2016 року закрито.

По справі виникли правовідносини щодо захисту права комунальної власності на землю.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки. Тому в іншій частині законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про задоволення позовних вимог прокурора до ОСОБА_3 ..

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Щодо доводів апеляційної скарги про не повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи містять рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення направлені ОСОБА_3 , які повернулись з відміткою поштового відділення - «вручено особисто 05.11.2016 року», «вручено особисто 12.12.2016 року (Т. 3, а. с. 64, 84).

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України (в редакції ЦПК України, що діяла на момент розгляду справи), судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 76 ЦПК України (в редакції ЦПК України, що діяла на момент розгляду справи), судові повістки, адресовані фізичній особі, вручаються їм під розписку; якщо особу, який адресовано повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-якому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею.

Отже, наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення свідчать про освідомленість ОСОБА_3 про розгляд справи в суді першої інстанції. Тому ОСОБА_3 мав можливість та повинен був протягом розумного строку проявляти зацікавленість станом розгляду справи.

Колегія суддів також приймає до уваги, що ОСОБА_3 в апеляційній скарзі вказує на те, що «… ОСОБА_3 не отримував жодної судової повістки по даній справі, у зв`язку з тим, що поштове відділення № 65074 фактично не працює, та дізнався про судове рішення лише у листопаді 2021 року, коли приїхав за адресою спірної земельної ділянки та сусіди розповіли про судову справу, а саме про те, що в 2018 році суд ухвалив рішення на користь прокуратури…

…Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_3 не повідомлявся судом про розгляд справи, не отримував судові повістки, строк апеляційного оскарження підлягає поновленню, як такий, що пропущений з поважних причин…».

Вищевказані доводи були враховані апеляційним судом під час вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення. Разом з тим, ОСОБА_3 не посилається конкретно на те, що справу було розглянуто судом за його відсутності, не повідомленого про дату, час і місце засідання суду (п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до матеріалів справи постановою Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25.06.2018 року залишено без змін (Т. 5, а. с. 55 - 61).

Постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року в частині задоволених позовних вимог прокурора Одеської області в інтересах держави,

в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області, до ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:001:0192. Відмовлено у задоволенні позовних вимог прокурора Одеської області в інтересах держави, в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області, до ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:001:0192 (Т. 5, а. с. 140 - 144).

Колегія суддів звертає увагу, що лише після ухвалення вищевказаної постанови Верховним Судом про задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння.

Главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з тлумаченням статті 330 ЦК України виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У разі позбавлення власника володіння нерухомим майном таке введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 504/2864/13-ц,, у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №496/3658/16-ц.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом встановлено, що земельна ділянка АДРЕСА_4 з кадастровим номером :01:001:0190, площею 0,0531 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відчужена на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2015 року.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з власності територіальної громади не з її волі, то власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача (пункт 3 частина перша статті 388 ЦК України).

Щодо забезпечення судами «справедливого балансу» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ( далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду в постанові від 16.09.2020 року у справі №496/3658/16-ц зазначив, що забезпечення справедливого балансу доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає вимозі законності. Якщо втручання здійснено з порушенням вимог законності, тобто не відповідно до чинного закону, то це само по собі становитиме порушення.

ОСОБА_3 не зазначив конкретно у чому полягає індивідуальний і надмірний тягар для нього у зв`язку з позбавленням його права на земельні ділянку, а саме - витребування земельної ділянки, яка вибула з комунальної власності поза волею власника.

Усунення перешкод територіальній громаді с. Троїцьке у здійсненні нею права користування та розпоряджання земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Повернення у комунальну власність земельної ділянки, відчуженої фізичній особі незаконно, на підставі неіснуючого рішення органу місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна в інтересах населення територіальної громади, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка вибула із володіння власника на підставі неіснуючого рішення, тому в силу об`єктивних причин відповідач ОСОБА_3 , проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у користування під обґрунтований сумнів.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц.

Отже, втручання у право мирного володіння містить у собі конкуруючий приватний інтерес, зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу є «відповідними і достатніми», оскільки набуття у власність майна має бути правомірним, і територіальна громада с. Троїцьке має легітимне право на повернення спірної земельної у її власність.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи не має інформації, що на земельній ділянці, належної відповідачу, після поділу земельної ділянки знаходиться побудоване та введено в експлуатацію у встановленому порядку нерухоме майно.

Посилання апелянта на повідомлення про початок будівельних робіт не свідчить про наявність на земельній ділянці нерухомого майна. Іншого апелянтом не було доведено.

Право витребувати земельну ділянку з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Судом не встановлено того, що власник самостійно виявив волю на відчуження земельної ділянки. Навпаки, встановлено, що власник волю на відчуження земельної ділянки взагалі не виявляв.

Повернення у комунальну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що майно вибуло з володіння власника без його волі, а тому власник має право на його витребування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду (див. рішення Суду у справах Світлана Науменко проти України, Трегубенко проти України, Рябих проти Росії), так у випадках перегляду справ у зв`язку з нововиявленими обставинами (див. рішення у справах Праведна проти Росії, Желтяков проти України, п.п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі Пономарьов проти України з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі (п. п. 41 - 42).

В подальшому у пункті 34 рішення від 10.05.2012 року у справі «Безрукови проти Росії», Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків.

Українське законодавство не містить в цьому відношенні ніяких заборонних меж.

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: Салов проти України, п.93, Проценко проти України, п.26, Кравченко проти Росії, п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (рішення у справі Сутяжник проти Росії, п.38).

Колегія суддів також зазначає, що право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 2223 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, пункти 37-38 рішення у справі «Мушта проти України» від 18 листопада 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року в частині задоволення позовних вимог прокурора Одеської області в інтересах держави, в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області, правонаступником якої є Яськівська сільська рада Одеського району Одеської області, до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту, витребування земельної ділянки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повий текст постанови складений 03 травня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова