Постанова

Іменем України

17 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 307/1702/16-ц

провадження № 61-12781св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідачі (за первісним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

позивач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (за зустрічним позовом)- Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 153/08, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 91 000 дол. США на строк до 26 червня 2028 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,8 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ВАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 уклали договір поруки від 27 червня 2008 року № 153/08-02, відповідно до умов якого поручитель взяла на себе зобов`язання перед банком солідарно відповідати за борговими зобов`язаннями позичальника, які виникають з умов кредитного договору.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ВАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_3 27 червня 2008 року уклали договір іпотеки (без оформлення заставної) № 153/08-01, згідно з умовами якого в іпотеку банку передано домоволодіння загальною площею 263,2 кв. м на АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 0,14 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Банк виконав узяті на себе зобов`язання і надав позичальнику кредит у розмірі 91 000 дол. США, проте позичальник не виконав належним чином узяті на себе зобов`язання за кредитним договором. Договірні зобов`язання не виконуються належним чином поручителем та іпотекодавцем, які за умовами договорів забезпечення несуть спільну відповідальність із позичальником перед банком за невиконання зобов`язань за кредитним договором.

Також іпотекодавець не виконав умови договору іпотеки щодо укладення нового договору страхування заставного майна, оформлення договору страхування життя та виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку.

У зв`язку з невиконанням узятих на себе договірних зобов`язань ПАТ АБ «Укргазбанк» направило на адресу відповідачів за первісним позовом письмові вимоги. Проте протягом відведеного строку, вказаного у претензіях для виконання зобов`язань (30 календарних днів), і до часу звернення до суду з позовом заборгованість кредитору не відшкодована, страхові платежі не сплачені.

Станом на 17 травня 2016 року заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 72 605,67 дол. США та 122 607,76 грн.

З урахуванням наведеного, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило:

стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року у розмірі 72 604,67 дол. США та 122 607,76 грн, з яких: строкова заборгованість за кредитом -54 900 дол. США, прострочена заборгованість за кредитом - 7 316,40 дол. США, поточна заборгованість за процентами - 402,09 дол. США, прострочена заборгованість за процентами - 9 986,18 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 55 958,68 грн, пеня за несвоєчасну сплату процентів - 66 649,08 грн;

у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2008 року у сумі 1 966 379,47 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння загальною площею 263,2 кв. м, що розташоване на земельній ділянці площею 0,14 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, на АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_3 , з реалізацією предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, визначивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

стягнути з ОСОБА_3 штраф за невиконання умов договору іпотеки (без оформлення заставної) від 27 червня 2008 року у розмірі 34 705 грн.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним кредитного договору.

На обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 указував, що умови кредитного договору не відповідають частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення вказаного договору). Перед укладенням кредитного договору ВАТ АБ «Укргазбанк» не надало повної та вичерпної інформації про сукупну вартість кредиту, про реальну процентну ставку, перевагу та недоліки кредитування у тій чи іншій валюті, переваги та недоліки варіантів погашення кредиту. Позичальник зазначав, що наданий позикодавцем графік погашення кредиту не відображає інформації про сукупну вартість кредиту та не може його підміняти. Умови кредитного договору мають приховані платежі, а також реальна процентна ставка не відповідає 13,8 % річних, яка вказана в кредитному договорі. Зазначене призводить до істотного дисбалансу прав та інтересів сторін.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір від 27 червня 2008 року № 153/08.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2020 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 72 604,67 дол. США та 122 607,76 грн заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2008 року, з яких: строкова заборгованість за кредитом - 54 900 дол. США, прострочена заборгованість за кредитом - 7 316,40 дол. США, поточна заборгованість за процентами - 402,09 дол. США, прострочена заборгованість за процентами - 9 986,18 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 55 958,68 грн, пеня за несвоєчасне погашення процентів - 66 649,08 грн.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором від 27 червня 2008 року в розмірі 72 604,67 дол. США та 122 607,76 грн звернено стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння загальною площею 263,2 кв. м на АДРЕСА_1 , яке складається з прибудови літ. «А-1», убиральні літ. «Б», огорожі № 1-4, яке належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, визначивши початкову ціну реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 34 705 грн штрафу за невиконання умов договору іпотеки від 27 червня 2008 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 30 016,27 грн сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 10 411,50 грн сплаченого судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, забезпеченого порукою ОСОБА_2 , зокрема в частині повернення тіла кредиту та сплати процентів, внаслідок чого перед банком виникла заборгованість, тому боржник та поручитель несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Отже, вимоги за первісним позовом є доведеними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Водночас перед підписанням кредитного договору позичальник зазначив, що банк надав йому у письмовій формі та в повному обсязі інформацію, передбачену частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказані обставини підтверджено у заяві позичальника на отримання кредиту від 11 червня 2008 року. У кредитному договорі від 27 червня 2008 року № 153/08 зазначена вся необхідна інформація для ОСОБА_1 відповідно до вимог частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач за зустрічним позовом не довів належними та допустимими доказами, що при укладенні спірного кредитного договору ВАТ АБ «Укргазбанк» порушив його права щодо обставин, які мають істотне значення.

Безпідставними є доводи відповідачів за первісним позовом про застосування позовної давності до вимог банку, оскільки з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник сплачував кредит кожного року протягом 2008-2015 років, останній платіж по кредиту здійснив 10 вересня 2015 року у розмірі 1 500 дол. США, що свідчить про переривання позовної давності. Отже, подавши позов у цій справі у червні 2016 року, банк з урахуванням часу виникнення простроченої заборгованості та здійснених позичальником платежів, які свідчать про переривання позовної давності, не пропустив строк звернення до суду.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2020 року скасовано в частині задоволення первісного позову та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк».

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 залишено без змін.

Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк»90 048,82 грн судового збору в дохід держави.

Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_3 15 617,25 грн у відшкодування судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» про наявність заборгованості за кредитним договором, яку допустили відповідачі за первісним позовом, є доведеними. Водночас, відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що зібраними у справі доказами підтверджено сплив позовної давності до таких позовних вимог, про застосування якої заявлено відповідачами за первісним позовом. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора (банку) розпочався з 28 грудня 2010 року (оскільки банк вже звертався (27 грудня 2010 року) до суду з позовом в іншій справі № 711/2760/2012 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 153/08, який залишено без розгляду), відповідно позовна давність у справі, що переглядається, спливла 28 грудня 2013 року, належних та допустимих доказів переривання позовної давності суду не надано.

Разом з тим апеляційний суд також зазначив, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Оскільки позов банку в іншій справі № 711/2760/2012 був залишений без розгляду у травні 2012 року, то кредитор міг звернутися до суду з позовом у межах позовної давності, однак цим правом він не скористався. Безпідставними є доводи банку щодо переривання позовної давності внаслідок сплати позичальником 10 вересня 2015 року 1 500 дол. США з метою погашення кредитної заборгованості, оскільки позовна давність сплинула 28 грудня 2013 року, а переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності. Доказів переривання позовної давності в межах самої позовної давності банк не надав.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову, а також зазначив, що перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 підписав заяву позичальника на отримання кредиту, в якій вказав бажану суму кредиту, а безпосередньо під час підписання кредитного договору жодних зауважень та заперечень щодо його умов не висловив. Також позичальник без зауважень підписав додаток № 1 до кредитного договору, в якому були розписані всі тарифи, умови надання кредиту, супутні витрати за кредитом. Апеляційний суд наголосив, що ОСОБА_1 не заперечує факт отримання коштів у банку і не заперечує, що не повернув кошти у порядку та на умовах, передбачених кредитним договором.

У спірних правовідносинах банк втратив право вимоги до позичальника про стягнення заборгованості через пропуск позовної давності, тому є неможливим і звернення стягнення на предмет іпотеки банком у судовому порядку, оскільки такий вид забезпечення кредитного зобов`язання як звернення стягнення на іпотеку є додатковою вимогою щодо вимоги про стягнення коштів за кредитним договором.

Крім того, банк пропустив визначений частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строк звернення до поручителя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ПАТ АБ «Укргазбанк» просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» і розподілу судових витрат та залишити в силі в цій частині рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Постанова апеляційного суду не оскаржується в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 , тому відповідно до частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не є предметом касаційного перегляду в цій частині.

Як на підставу касаційного оскарження позивач за первісним позовом посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказує, що апеляційний суд не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19), ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 752/10274/16-ц (провадження № 14-128цс20), постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 335/12297/14-ц (провадження № 61?14590св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 357/697/15-ц (провадження № 61-11684св19).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо пропущення позивачем позовної давності як до основної вимоги, так і до додаткової вимоги.

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій представник позивача за первісним позовом у письмових поясненнях, наголошував, що матеріали справи, зокрема, розрахунок заборгованості позичальника за кредитним договором містять докази того, що в період з 01 червня 2012 року до 10 вересня 2015 року позичальником ОСОБА_1 здійснювались платежі за кредитом та нарахованих процентах, тобто ним вчинялись дії, які свідчили про визнання ним свого боргу та обов`язку перед банком як кредитором, а отже мало місце переривання позовної давності.

Посилання суду апеляційної інстанції на висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20), не підтверджує мотивувальну частину оспорюваного судового рішення, оскільки дає тлумачення загальних питань перебігу позовної давності, питань зупинення позовної давності та питання перебігу позовної давності у разі пред`явлення позову, який судом залишено без розгляду, однак у вказаному правовому висновку відсутнє тлумачення норми закону щодо переривання позовної давності у разі вчинення особою дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку.

При цьому суд апеляційної інстанції хоча й послався на висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/10864/19 (провадження № 61?17278св21), від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21), щодо питань переривання позовної давності у разі вчинення особою дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, але при ухваленні оспорюваного рішення фактично не врахував ці правові позиції, оскільки, незважаючи на наявність доказів того факту, що протягом 2012-2015 років позичальник ОСОБА_1 вчиняв дії, що свідчили про визнання ним боргу перед позивачем, обмежився твердженням про те, що висновок суду першої інстанції про вчинення дій відповідачем щодо переривання позовної давності шляхом внесення суми в розмірі 1 500 дол. США в погашення кредитної заборгованості 10 вересня 2015 року, є необґрунтованим, оскільки позовна давність сплинула 28 грудня 2013 року.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду ПАТ АБ «Укргазбанк» 19 грудня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу з Тячівського районного суду Закарпатської області.

У січні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що відповідно до кредитного договору від 27 червня 2008 року № 153/08 ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 91 000 дол. США на споживчі цілі зі сплатою 13,8 % річних з кінцевим терміном повернення 26 червня 2028 року. Позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати кредит і проценти за його користування відповідно до погодженого графіка.

Згідно з меморіальним валютним ордером від 27 червня 2008 року № TR.1827.1.119 ОСОБА_1 отримав у ВАТ АБ «Укргазбанк» кредитні кошти в розмірі 91 000 дол. США.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ВАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 27 червня 2008 року укладено договір поруки № 153/08-02, згідно з пунктом 1.1 якого ОСОБА_2 поручилася перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 153/08.

Відповідно до пунктів 1.2 та 1.3 договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення зобов`язань за кредитним договором та відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об`ємі, що і позичальник - за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, - в повному об`ємі.

Крім того, з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань ВАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_3 27 червня 2008 року уклали договір іпотеки № 153/08-01, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гундою А. М. у реєстрі за № 2867, згідно з умовами якого ОСОБА_3 надав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно - домоволодіння з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 , вартість якого визначена в сумі 694 100 грн.

Позичальник не виконав взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, тому перед банком утворилася заборгованість.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 153/08 станом на 17 травня 2016 року становить 72 604,67 дол. США та 122 607,76 грн, з яких: 54 900 дол. США - строкова заборгованість за кредитом, 7 316,40 дол. США - прострочена заборгованість по кредиту, 402,09 дол. США - поточна заборгованість по процентам, 9 986,18 дол. США - прострочена заборгованість по процентам, 55 958,68 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 66 649,08 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів. У ОСОБА_3 наявна заборгованість перед ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 34 705 грн (штраф за невиконання умов договору іпотеки від 27 червня 2008 року № 153/08-01).

Суд апеляційної інстанції також встановив, що 24 березня 2009 року банк надіслав ОСОБА_1 вимогу про виконання зобов`язань в частині простроченої заборгованості згідно з умовами кредитного договору від 27 червня 2008 року № 153/08.

27 грудня 2010 року ПАТ АБ «Укргазбанк» в іншій справі № 711/2760/2012 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Тячівського районного суду від 01 лютого 2012 року вказаний позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Тячівського районного суду від 05 березня 2012 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Тячівського районного суду від 01 лютого 2012 року задоволено, указане заочне рішення скасовано.

Ухвалою Тячівського районного суду від 22 травня 2012 року позовну заяву ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.

Суд першої інстанції встановив, що 23 липня 2015 року позивач за первісним позовом направляв на адресу позичальника та поручителів претензію № 1397 про повернення заборгованості по кредиту та вимогу № 399 про виконання грошових зобов`язань за договором поруки.

До суду з позовом у цій справі ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося 15 червня 2016 року.

Відповідачі за первісним позовом в суді першої інстанції заявили про застосування позовної давності.

Згідно з пунктом 5.8 кредитного договору строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суму заборгованості за кредитом з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків понесених банком під час виконання умов цього договору.

Суди також встановили, що позичальник ОСОБА_1 10 вересня 2015 року сплатив 1 500 дол. США в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Постанова апеляційного суду оскаржується в частині вирішення позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині стягнення з позивача судових витрат, у зв`язку з чим, Верховний Суд переглядає оскаржуване судове рішення у касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується, тому Верховний Суд не вдається до оцінки і аналізу законності і обґрунтованості в цій частині.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині, враховуючи наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Обґрунтовуючи свої вимоги, банк зазначав, що наявні у справі докази підтверджують порушення позичальником своїх зобов`язань, що є підставою для задоволення первісних позовних вимог.

Заперечуючи проти вказаних вимог, позичальник вказував на пропуск кредитором строку звернення до суду у цій справі, оскільки у 2010 році банк вже звертався з іншим позовом про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, що свідчить про початок відліку позовної давності, проте такий позов залишено без розгляду у 2012 році, а у визначений законом строк банк знову не звернувся з метою захисту своїх прав.

Суди встановили, що відповідно до кредитного договору від 27 червня 2008 року № 153/08 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 91 000 дол. США на споживчі цілі зі сплатою 13,8 % річних з кінцевим терміном повернення 26 червня 2028 року, проте свої зобов`язання не виконав належним чином, тому відповідно до наданого кредитором розрахунку станом на 17 травня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 72 604,67 дол. США та 122 607,76 грн. Кредитні зобов`язання були забезпечені договором поруки та іпотечним договором.

Дійшовши висновку про обґрунтованість пред`явлених банком позовних вимог, апеляційний суд врахував заяву відповідачів за первісним позовом про застосування позовної давності.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами.

Встановлено, що 27 грудня 2010 року ПАТ АБ «Укргазбанк» в іншій справі

№ 711/2760/2012 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, звернувшись до суду з позовом 27 грудня 2010 року, банк змінив кінцевий строк виконання основного зобов`язання.

Ухвалою Тячівського районного суду від 22 травня 2012 року позовну заяву ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.

За своєю правовою природою залишення позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права (позов) внаслідок визначених ЦПК України недоліків або дій цієї особи. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами.

Перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У запереченнях на позов ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» у зв`язку зі спливом позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення у справах «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства», «Золотас проти Греції»).

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що зібраними у справі доказами підтверджено пропуск ПАТ АБ «Укргазбанк» позовної давності до первісних позовних вимог, про застосування якої заявлено відповідачами за первісним позовом. Позовна давність за вимогами кредитора розпочалася з 28 грудня 2010 року (оскільки банк ще 27 грудня 2010 року звертався до суду з позовом в іншій справі № 711/2760/2012 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 153/08, який залишено без розгляду), відповідно, позовна давність у цій справі спливла 28 грудня 2013 року.

Також Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Оскільки позов банку в іншій справі № 711/2760/2012 був залишений без розгляду у травні 2012 року, то кредитор міг звернутися до суду з позовом у межах позовної давності, однак цим правом він не скористався.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 липня 2021 року у справі № 352/969/13-ц (провадження № 61-9823св19), від 15 листопада 2021 року у справі № 202/8414/17 (провадження № 61-10644св21), від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19 (провадження № 61-3732св22).

Необґрунтованими є аргументи касаційної скарги банку про наявність доказів підтвердження переривання перебігу позовної давності до вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів за первісним позовом шляхом здійснення позичальником платежів в період з 01 червня 2012 року до 10 вересня 2015 року, враховуючи таке.

Як на підтвердження вказаних обставин заявник посилається на розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 17 травня 2016 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості (а. с. 6-10, т. 1), позичальник ОСОБА_1 останній платіж за кредитом здійснив 10 вересня 2015 року на суму 1 500 дол. США. Водночас з цим позовом банк звернувся до суду у червні 2016 року.

Здійснення позичальником платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, у межах позовної давності, на які посилається заявник у касаційній скарзі, у період 2012?2015 років не було предметом дослідження судом першої інстанції.

Водночас, суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній та додатково поданими доказами, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, надав належну оцінку тій обставині, що останній платіж в розмірі 1 500 дол. США, здійснений позичальником, не свідчить про переривання перебігу позовної давності, як такий, що здійснений поза її межами.

Відповідно до матеріалів справи, банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження сплати позичальником заборгованості на виконання умов кредитного договору протягом 2012-2015 років, а лише у касаційній скарзі зазначив дати здійснення таких платежів, посилаючись виключно на доданий ним до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитним договором. Заявник у позовній заяві на такі обставини не посилався, а лише вказав про наявність заборгованості позичальника перед кредитором станом на 17 травня 2016 року у розмірі 72 604,67 дол. США та 122 607,76 грн.

Таким чином, доводи касаційної скарги заявника про переривання перебігу позовної давності шляхом сплати позичальником платежів у період 2012?2015 років не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Разом з тим безпідставними є доводи касаційної скарги щодо переривання позовної давності внаслідок вчинення позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу (сплату коштів за кредитом), оскільки суди встановили факт сплати позичальником 1 500 дол. США на погашення кредитної заборгованості саме 10 вересня 2015 року, а тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності. Позовна давність до вимог кредитора у цій справі спливла 28 грудня 2013 року, тому сплата боржником кредитної заборгованості 10 вересня 2015 року не має правового значення.

Зазначений висновок узгоджується правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21).

Отже, доводи касаційної скарги, щодо сплати позичальником кредитної заборгованості протягом 2012-2015 років, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини не були встановлені судами на підставі належних та допустимих доказів, а відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Водночас сам лише розрахунок заборгованості, наданий банком, за відсутності інших доказів, не може підтверджувати обставини щодо сплати заборгованості за певний період у цій конкретній справі.

Разом із тим встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо пропущення позивачем позовної давності як до основної вимоги, так і до додаткової вимоги, оскільки такі висновки ґрунтуються на нормах матеріального права, зокрема, статті 266 ЦК України, відповідно до якої зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, які були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження

№ 14-159цс19), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19), ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 752/10274/16-ц (провадження № 14-128цс20), постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 335/12297/14-ц (провадження № 61-14590св19), від 24 лютого 2021року у справі

№ 357/697/15-ц (провадження № 61-11684св19), враховуючи наступне.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Так, у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) предметом позовних вимог банку до фізичної особи та товариства з обмеженою відповідальністю є стягнення заборгованості за кредитним договором. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до фізичної особи (у зв`язку з пропуском позовної давності) залишено без змін; ухвалу апеляційного суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю скасовано, справу в цій частині направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Касаційний суд вказував, що надіславши 06 березня 2009 року відповідачу вимогу про дострокове погашення заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов`язання у сторону зменшення до 05 квітня 2009 року; з огляду на зазначене, доводи касаційної скарги про те, що відлік позовної давності має обраховуватися з 22 липня 2022 року не заслуговують на увагу; строк позовної давності щодо стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором сплив 01 вересня 2013 року, оскільки право звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості виникло у позивача 06 квітня 2009 року, однак було перервано здійсненням платежу позичальником 31 серпня 2010 року (у межах позовної давності), перебіг позовної давності почався знову з 01 вересня 2010 року; з цим позовом банк звернувся до суду 25 листопада 2014 року, тобто з пропущенням строку загальної позовної давності за вимогами до позичальника. Суд касаційної інстанції також вказував, що захист прав кредитора у справі за його позовом до боржника й поручителя в межах одного виду судочинства є більш прогнозованим і відповідає принципу правової визначеності, оскільки не допускає роз`єднання вимог кредитора до сторін солідарного зобов`язання залежно від суб`єктного складу останнього; цей спір, ініційований у суді на підставі процесуальних норм, які діяли до 15 грудня 2017 року, підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

У справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) комунальне підприємство теплових мереж звернулося з позовом до фізичних осіб про стягнення солідарно заборгованості за спожиту теплову енергію, інфляційних витрат і трьох процентів річних. У зазначеній справі не вирішувалося питання про стягнення з боржника і поручителя заборгованості за кредитним договором та (або) звернення стягнення на предмет іпотеки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Вказував, подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною.

Банк у справі № 335/12297/14-ц (провадження № 61-14590св19) звернувся до суду з позовом до фізичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором. Постановою Верховного Суду від 18 лютого 2021 року залишено без змін судові рішення про відмову в задоволенні позову. Касаційний суд погодився з висновками судів про те, що вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками, комісією та неустойкою, передбаченими умовами кредитного договору, однак нарахованими після закінчення строку його дії, не підлягають задоволенню за їх безпідставністю, а позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в межах строку кредитування - у зв`язку зі спливом позовної давності. Суд касаційної інстанції також вказував, що у пункті 7.1 кредитного договору момент закінчення зобов`язання визначений сторонами - 20 червня 2010 року, тобто саме з цього часу позивач повинен був довідатися про порушення свого права, проте з позовом про стягнення заборгованості звернувся лише 17 жовтня 2014 року; при цьому видача відповідачем 14 липня 2011 року довіреності на ім`я банку для реалізації заставного майна, що перервало позовну давність, також не впливає на правильність висновків судів щодо спливу позовної давності, оскільки банк звернувся до суду з цим позовом більш ніж через три роки після вказаного переривання.

Предметом позовних вимог банку до позичальника та поручителів у справі № 357/697/15-ц (провадження № 61-11684св19) є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 325 878,63 грн (тіло кредиту, відсотки, штраф та пеня). Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено. Постановою апеляційного суду скасовано рішення суду першої інстанції в частині вимог до позичальника, стягнуто з останнього на користь кредитора заборгованість за договором в розмірі 243 484,41 грн. Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року скасовано постанову апеляційного суду у частині позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 11 594,50 грн; рішення суду першої інстанції в указаній частині змінено у мотивувальній частині; постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 163 109,18 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 68 780,73 грн залишено без змін. Касаційний суд вказував, що як під час дії кредитного договору (до 18 квітня 2013 року), так і після закінчення строку його дії, боржник сплачувала щомісяця платежі (останній - 14 серпня 2014 року), що свідчить про переривання позовної давності за всіма періодичними (щомісячними) платежами, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та за відсотками; штраф нарахований поза межами строку кредитування, що унеможливлює його стягнення з позичальника.

Верховний Суд не приймає посилання на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 752/10274/16-ц (провадження

№ 14-128цс20), оскільки вказаною ухвалою повернуто справу на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Тобто, це процесуальне рішення не є постановою Верховного Суду згідно частини другої статті 389 ЦПК України.

Отже, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи та доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. При цьому апеляційний суд у справі, що переглядається, надав оцінку обставинам справи (доводам сторін) щодо переривання позовної давності, мотивовано надавши їм належну правову оцінку.

Враховуючи викладене та встановлені у цій справі обставини, правильними є висновки апеляційного суду по суті заявлених у справі вимог.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував правові висновки (не правильно їх врахував), викладені у постановах суду касаційної інстанції в інших справах, враховуючи наступне.

Самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту

є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц,

від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

Таким чином, оцінивши на предмет подібності саме ті правовідносини,

які є спірними у порівнюваних ситуаціях, апеляційний суд правильно врахував висновки, викладені у постановах касаційної інстанції, на які міститься посилання в оскаржуваному у цій справі судовому рішенні.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки суду апеляційної інстанції, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення наведено дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надано оцінку всім доказам.

При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України постанова апеляційного суду підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених

у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук