РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року м. Володимир

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кусік І.В.

за участю:

секретаря судового засідання Баскакової К.А.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Володимирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що починаючи з 2000 року він постійно проживав в будинку АДРЕСА_1 . Їх з відповідачем мати ОСОБА_5 завжди пояснювала, що даний будинок залишиться для них з сестрою і вони будуть проживати у ньому на рівних умовах. З 10.05.2013 року ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою. Відповідач повернулася для постійного проживання до будинку батьків орієнтовно в 2014 році. Після смерті матері сторони продовжували проживати у даному будинку до 2020 року. В березні 2020 року ОСОБА_3 вигнала позивача з хати в літню кухню, наказала забиратися геть та повідомила, що хата належить їй, оскільки мати подарувала їй цей будинок ще в 2011 році.

Позивач вказав, що будь-якого іншого місця проживання він не має, тому змушений проживати в літній кухні де відсутні умови для проживання: немає електроенергії, відсутня можливість помитися. На неодноразові вимоги надати ОСОБА_1 в будинку відповідач відповідає відмовою. Таким чином ОСОБА_3 перешкоджає позивачу проживати в батьківській хаті, хоча вони є членами однієї сім`ї.

ОСОБА_1 наголосив, що він почав проживати у спірному будинку як член сім`ї власника житла його матері ОСОБА_5 та з її згоди. З мамою не було узгоджено умов вселення, порядку користування житлом, строків проживання, а тому позивач на законних набув права користування цим будинком (сервітут), яке зберіглося за ним. Після оформлення будинку на відповідача за умовами договору дарування 20.07.2011 року змінився власник будинку, при цьому ОСОБА_3 достеменно було відомо, що на час укладання договору дарування в ньому проживав позивач, отже, його право користування житлом зберегло чинність і після зміни власника будинку. Вимоги про припинення сервітуту відповідачем не заявлялися. З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом вселення його в будинок АДРЕСА_1 та стягнути зі ОСОБА_3 на свою користь 992,40 грн сплаченого судового збору.

В судовому засіданні:

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав та просив його задовольнити.

Позивач заявлені вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечила проти позову, вказала, що заявлені вимоги не є коректними, оскільки позивач і так проживає у спірному домоволодінні. При цьому, в літній кухні є електрика, газ, вбиральня, що підтверджується технічним паспортом. Всі умови для проживання відповідача належні. Додатково вказала, що позивач веде асоціальний спосіб життя, не оплачує комунальні послуги, хоча відповідач про це його неодноразово просила.

Відповідач заперечила проти позову, підтримала свого представника, вказала, що позивач з`явився у спірному будинку вже після смерті матері.

Процесуальні рішення суду:

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 жовтня 2022 рокупо вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 292673791 від 26.12.2021 року, відповідач є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, серія та номер 3-807, виданого 20.07.2011 року; підстави виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, 2154, 26.11.1981, за законом, Володимир-Волинська держнотконтора, свідоцтво про право власності 2152, 26.11.1981.

З будинкової книги НОМЕР_1 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 вбачається, що домоволодіння перебуває у власності ОСОБА_3 . З 10.05.2013 року відповідач зареєстрований за вказаною адресою, з 17.11.2016 року позивач.

Сторонами не оспорюється факт того, що спірний будинок є батьківським і відповідач проживає у ньому як син колишнього та брат нинішнього власника будинку.

З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за вказаною адресою вбачається, що домоволодіння складається з: житлового будинку А-І; веранди а; погрібу а1; тамбура а2; сходів а3;лтнньої кухні-гараж Б-1; вбиральні В; сараю В-1; колодязю Д; огорожі 1-2;огорожі 3-4; огорожі 5.

Як вбачається з листів виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області № С-15420 від 25.08.2022 року та № С-15420 від 31.08.2022 року, позивач звертався до органів місцевої самоврядування для обстеження умов його проживання в технічному приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що його сестра перешкоджає проживанню в будинку.

Сторонами не оспорюється факт того, що позивач проживає в літній кухні спірного домоволодіння через те, що відповідач виселила його з житлового будинку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_1 проживає в будинку матері в літній кухні без світла та опалення. Там одна кімната з цементною підлогою, піч, пічка, стіл, ліжко. До виселення в літню кухню він проживав у будинку.

З листів Володимирського РВП ГУНП у Волинській області № 19012/52/01-2022 від 05.12.2022 року, № 5823/52/1-2021 від 01.04.2021 року вбачається, що ОСОБА_7 протягом 2016-2022 років зверталася до поліції з приводу конфліктів з братом ОСОБА_1 . Даних про те, що позивача було притягнуто до відповідальності з вказаного приводу суду не надано. Що, на думку суду свідчить про існування конфлікту між сторонами.

Суд не приймає позицію відповідача про виселення позивача з будинку через його асоціальний спосіб життя, оскільки ОСОБА_3 за захистом своїх порушених прав до суду не зверталася.

Положеннями ст. 150, 156 ЖК України вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підсумовуючи вищевикладене, ретельно дослідивши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не вдаючись до надмірного формалізму при аналізі позовних вимог, не виходячі за рамки позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем було надано достатньо доказів того, що він, як член родини відповідача має право на проживання в житловому будинку за вказаною адресою, а тому позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 7-13, 81, 141, 263, 265, 273 ЦПК України, 41 Конституції України, на підставі ст. 16 ч.1, 316, 317, 319 ч.1, 321 ч.1, 391 ЦК України, з урахуванням рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 150,156 ЖК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП не відомий, АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом вселення ОСОБА_1 в будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 992,40 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги, яка подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 01 травня 2023 року.

Суддя Ірина КУСІК