ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді - доповідача Канурної О.Д.

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, (суддя першої інстанції Томаш В.І.), -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач - КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення, КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам, які повинні оплачувати дані послуги щомісяця. Відповідачка є споживачем послуг водопостачання та водовідведення, що надаються за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка своєчасно не здійснює оплату за надані послуги, у зв`язку з чим станом на 31.07.2018 року утворилася заборгованість у розмірі 14519,65 грн., котра складається з: 7927,10 грн. - суми основного боргу; 5394,09 грн. - інфляційного збільшення; 1198,46 грн. - 3% річних. Тому позивач просив суд стягнути на його користь з відповідачки суму заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2019 року позовну заяву КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення» - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради суму заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення у розмірі 14519,65 грн., котра складається з: 7927,10 грн. - суми основного боргу; 5394,09 грн. - інфляційного збільшення; 1198,46 грн. - 3% річних., а також суму судового збору у розмірі 1762 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодилася відповідачка - ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги відповідачка посилається на те, що дане рішення є таким, що постановлене з порушенням матеріальних норм права та підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не враховано, що вона не є власником вказаної квартири. Вказані обставини підтверджуються довідкою з АДП ГУ ДМС УДМС України в Дніпропетровській області, де зазначено місце реєстрації з 13.06.2001 року АДРЕСА_2 , крім того вказане підтверджується свідоцтвом про право власності на житлове приміщення в гуртожитку від 27.10.2014, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.12.2014 , копією паспорту відповідачки.

Крім того, з довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 05.01.2023 року вбачається, що у будинку за адресою : АДРЕСА_1 у КП «Жилсервіс-5» ДМР з 01.09.2012 на ім`я ОСОБА_2 був переданий особистий рахунок № НОМЕР_1 на дві особи на оплату комунальних послуг.

Відповідач ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Бабушкінського районного суду від 12.03.2019 та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, КП «Дніпроводоканал» ДМР, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року цивільна справа витребувана з суду першої інстанції.

24 лютого 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року відкрито провадження у даній справі та надано сторонам строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2023 року справу призначено до розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Повідомлення сторони отримали електронною поштою та через сайт «Судова влада».

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З позовної заяви вбачається, що ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 14519,65 грн., тому апеляційну скаргу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що відповідачка свої зобов`язанності по оплаті послуг з водовідведення та водопостачання не виконує, у зв`язку з чим станом на 31.07.2018 року утворилася заборгованість у розмірі 14519,65 грн., котра підлягає стягненню з відповідачки.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як вбачається із частини 4 вказаної вище статті, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 68, 162 ЖК України, платня за користування послугами водопостачання та водовідведення оплачується абонентом.

З матеріалів справи вбачається, що між КП «Дніпроводоканал» та відповідачем встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг водопостачання та водовідведення, згідно з Рішенням Дніпропетровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року про розподіл плати за надання населенню комунальних послуг споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», у зв`язку із чим абоненту ОСОБА_1 , відкрито особовий рахунок за № НОМЕР_2 .

Відповідач свої зобов`язання по оплаті послуг з водовідведення та водопостачання не виконують, у зв`язку з чим станом на 31.07.2018 року утворилася заборгованість у розмірі 14519,65 грн., котра складається з: 7927,10 грн. - суми основного боргу; 5394,09 грн. - інфляційного збільшення; 1198,46 грн. - 3% річних.

Суд першої інстанції помилково зазначив, що відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області.

Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.14).

Відповідачка є власником квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житлове приміщення в гуртожитку від 27.10.2014, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.12.2014 (а.с.76,81).

Крім того, з довідки КП « Жилсервіс-5» ДМР від 05.01.2023 року вбачається, що у будинку за адресою: АДРЕСА_1 у КП «Жилсервіс-5» ДМР з 01.09.2012 на ім`я ОСОБА_2 був переданий особистий рахунок № НОМЕР_1 на дві особи на оплату комунальних послуг при передачі будинку на баланс та обслуговування від КП «Жилсервіс 3» (а.с.80).

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованною не значиться та не є власником квартири.

Положеннями статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує.

Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України, згідно з якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник КП «Дніпроводоканал» ДМР в позовній заяви зазначав, що ОСОБА_1 є споживачем послуги, які надає позивач за адресою: АДРЕСА_1 , проте ухиляється від сплати наявної в неї заборгованості.

Доказів того, що ОСОБА_1 є власником або за згодою власника користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було.

Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із частини 3 вказаної вище статті, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Водночас, позивачем не доведено, що ОСОБА_1 , є власником або за згодою власника користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб за адресою: АДРЕСА_1 , у період за який виникла заборгованість станом на 31.07.2018 у розмірі 7927, 10 грн. та покладення на відповідача обов`язків щодо сплати цієї заборгованості.

Таким чином, доказів того, що відповідачка фактично отримує послуги з водопостачання та водовідведення, які надає позивач, але оплату їх не проводить, матеріали справи не місять.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позовом є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову), є предмет і підстава.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Частина 1 ст. 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 3 ст. 51 ЦПК України).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справа N 344/17464/15-ц (провадження N 61-11184св20) вказано, що "відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі N 523/9076/16-ц (провадження N 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі N 457/726/17 (провадження N 61-43201св18).

З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Ухвалою суду першої інстанції було відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.15).

Зазначену ухвалу суду та позовну заяву з додатками до неї ОСОБА_1 не отримала, оскільки конверт із зазначеними документами повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 17), що свідчить про те, що остання не знала про наявність заявленого до неї позову а не могла надати свої заперечення проти позову та докази на його спростування.

До апеляційної скарги надала свідоцтво про право власності на житлове приміщення в гуртожитку від 27.10.2014, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.12.2014 , копію паспорту, довідку КП «Жилсервіс-5» ДМР від 05.01.2023 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів приймає докази, які надані до апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 , оскільки остання не мала можливості їх надати до суду першої інстанції з причин, що не залежали від неї.

Водночас, звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надав до позовної заяви доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_1 , не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про залучення до участі у справі належного відповідача.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанці не відповідають обставинам справи, тому прийшов до помилкового висновку про доведеність КП «Дніпроводоканал» ДМР своїх позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення з неї на користь позивача заборгованості за надані послуги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суд першої інстанції скасуванню з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апелянт звернуся через свого представника з клопотанням про розподіл витрат на правничу допомогу.

Стаття 59 Конституції гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається із пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку по даних сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування відповідачем надано договір на надання правової (правничої) допомоги від 06.02.2023 року, який укладено між відповідачем та адвокатом Гейко В.І., акт про надання правової допомоги, яким визначений порядок оплати гонорару у розмірі 15000 грн. за надані адвокатом послуги, рахунок № 09/03/23 від 09 березня 2023 року на суму 15000,00 грн.

Проте, апеляційний суд вважає суму 15000,00 грн. завищеною, оскільки ціна позову становила 14519,65 грн., при цьому позивач заперечував про стягнення з нього витрат на правничу правову допомогу.

Враховуючи засади цивільного законодавства, а саме справедливість, добросовісність та розумність, апеляційний суд вважає, що з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню витрати на правничу професійну допомогу в розмірі 5000,00 грн.

В іншій частині вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апелянта звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2643,00 грн. на рахунок держави.

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2019 року, - скасувати.

В задоволені позову Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, - відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч ) грн. 00 коп.

В іншій частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: