Справа № 211/2197/21
Провадження № 2/211/169/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

при секретарі Мариненко Е.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кшижевської К.О.,

представника співвідповідача ПАТ " Промінвестбанк" Гриб Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації, акціонерного товариства «Сбербанк», публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів російської федерації, акціонерного товариства «Сбербанк», публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 1015000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, пов`язаної із збройною агресією російської федерації проти України, внаслідок чого загинув її син, який брав безпосередню участь у бойових діях по захисту суверенітету України, її територіальної цілісності та недоторканості.

Посилається в позові на те, що наприкінці лютого - початку березня 2014 року перекинуті з російської федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія російської федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей України.

Починаючи з лютого 2014 року засоби масової інформації щоденно повідомляють про загибель і поранення людей, зниклих безвісті, обстріли і вибухи, руйнування будівель і об`єктів інфраструктури, а також про захоплення і катування заручників на окупованій частині території України.

Її син ОСОБА_2 проходив військову службу з 23 квітня 2014 року у військовій частині в/ч НОМЕР_1 , виконував бойове завдання та брав участь в антитерористичній операції у м. Краматорську, Донецької області, де ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув.

Внаслідок загибелі сина, їй було завдано моральної шкоди, вона втратила сенс до життя, перенесла сильний емоційний стрес, який буде супроводжувати її все життя.

Держава російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Той факт, що російська федерація, як держава-агресор, грубо порушує норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, фундаментальні міжнародні договори в галузі прав людини, то, відповідно до Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, не є державою, яка сумлінно виконує взяті за міжнародними договорами зобов`язання і не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні, який випливає із статті 2 Статуту ООН.

Завдану їй моральну шкоду оцінює у розмірі 1 015 000 гривень, що відповідає середньому розміру відшкодування моральної шкоди, який застосовується Європейським судом з прав людини у разі порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказує, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого завдана моральна шкода, є російська федерація, її збройні сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, та фактично керуються російською федерацією, мають на озброєнні засоби, використання яких становить підвищену небезпеку для оточуючих.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 16 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 12 травня 2021 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації, Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про стягнення моральної шкоди у якості співвідповідача Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та витребувано від Апарату Ради національної безпеки і оборони України, належним чином завірені документи, на підставі яких рішенням РНБО України від 11.03.2021 року були прийняті санкції щодо Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» , а також належним чином завірені документи, які містяться в додатках до цього рішення РНБО України від 11.03.2021 року щодо Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» та щодо Публічного акціонерного товариства «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК».

Ухвалою суду від 09 березня 2023 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

Представник відповідача АТ «Свербанк» Ковриженко С.О. до суду надав відзив на позовну заяву. Просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки посольство російської федерації в України не має повноваження представляти інтереси відповідача російської федерації та банк є неналежним відповідачем у даний справі.

Представник ПАТ "Промінвестбанк" Гриб Ю.М. до суду надав відзив на позовну заяву. Просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на постанову Верховного суду по справі № 796/165/2018 від 25.01.2019 року, де встановлено, що ПАТ "Промінвестбанк" не несе відповідальність за борги російської федерації. Банк є юридичною особою та працює у відповідності до чинного законодавства України та не завдавав жодної шкоди позивачеві. Вважають, що позивач невірно визначився з колом відповідачів та ПАТ «Промінвестбанк» є неналежним відповідачем у справі.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Кшижевська К.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник співвідповідача ПАТ «Промінвестбанк» Гриб Ю.М. у судовому засіданні, проти позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив в задоволенні позовних вимог відмовити, так як банк не має жодного відношення до російської федерації. Позивачем не доведено, що саме банк завдав їй моральної шкоди.

Представник співвідповідача російської федерації в судове засідання не з`явилися , про день та час слухання справи повідомлялися через оголошення .

Законом України від 15квітня 2014 року №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною 4 статті 2Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, покладається на російську федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року №198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній.

У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність та непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульську установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, яким встановлені зміст, коло та умови застосування судового імунітету, через Міністерство закордонних справ України до посольства Російської Федерації судом неодноразово направлявся лист щодо надання згоди на розгляд даної справи та набуття російською федерацією процесуального статусу відповідача в справі.

Оскільки справа тривалий час знаходиться в провадженні суду, від посольства російської федерації заперечення чи відзиву не надходило, у зв`язку з чим, суд вважає, що відповідач своїми діями надав мовчазну згоду на участь у справі, як це передбачено Законом України «Про міжнародне приватне право», та узгоджується з позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 01 вересня 2021 року у справі № 754/10080/19 провадження № 61-584св21, яка з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватись судом.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином ОСОБА_1 ( а.с. 12 ).

Згідно довідки № 1/782 від 09.2017, солдат ОСОБА_2 , 1980 року народження проходив військову службу в Збройних Силах України з 21.12.1998 року по 19.04.2000 рік, та з 23 березня 2014 року по оголошенню часткової мобілізації, ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув під час виконання завдань в антитерористичній операції ( а.с. 14).

Згідно копії статуту акціонерного товариства «Сбербанк», публічне акціонерне товариство «Сбербанк Росії» має кількість простих іменних акції 0 ( а.с. 81-99).

ПАТ «Промінвестбанк» є публічним акціонерним товариством, зареєстрованим відповідно до законодавства України. «Внєшекономбанк» є одним з акціонерів ПАТ «Промінвестбанк» і зареєстрований, як юридична особа, згідно із вимогами законодавства російської федерації. Засновником «Внєшекономбанк» є російська федерація.

російська федерація, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975 року, договори, укладені між Україною та росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, відповідно до прийнятих Україною нормативних актів, державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Згідно зі ст.ст. 3, 22 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані

Згідно зі ст. 15 Конвенції зазначено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, держава може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 5 вказаної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року № 1207-VII визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною 4 ст.2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, покладається на російську федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків".

За змістом заяви 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення збройними силами російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил російської федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і російською федерацією про статус та умови перебування чорноморського флоту російської федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року, із змінами і доповненнями, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків" від 21.04.2015 року №337-VIII друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян російської федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України.

Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери головного розвідувального управління генерального штабу збройних сил російської федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами російської федерації батальйон "восток", а також задіяні такі озброєні групи найманців як "русский сектор" та "оплот".

За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України, а саме:

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України.

Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Постановою Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

12 квітня 2014 року Радою національної безпеки України було прийнято рішення про початок антитерористичної операції, яка тривала з 14 квітня 2014 року до 30 квітня 2018 року.

Після антитерористичної організації на сході України була введена операція Об`єднаних сил.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є сином позивачки ОСОБА_1 , проходив військову службу в Збройних силах з 23.03.2014 року та загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 . Причина смерті ОСОБА_2 вогнепальне поранення з рострощенням голови, правої верхньої та нижньої кінцівок, в зоні АТО (а.с. 15,16).

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії російської федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, 15 січня 2015 року Європейським парламентом було затверджено резолюцію щодо України, а 25 червня 2015 року Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, російська федерація, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975 року, договори, укладені між Україною та росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, відповідно до прийнятих Україною нормативних актів, державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Відповідно до статті 124 ЦКРФ, російська федерація виступає у відносинах, які регулюються цивільним законодавством, на рівних засадах з іншими учасниками цих відносин - громадянами і юридичними особами (ч.1); до неї, як до суб`єкта цивільного права, застосовуються норми, які визначають участь юридичних осіб у відносинах, які регулюються цивільним законодавством, якщо інше не випливає із закону та особливостей цих суб`єктів (ч. 2).

Загальновизнаною суттю концепції юридичної особи у правових системах світу є: 1) самостійність, окрема правосуб`єктність юридичної особи; 2) майнова відокремленість; 3) самостійна відповідальність за своїми зобов`язаннями, що у тому числі передбачає відсутність відповідальності учасників (засновників, акціонерів) за борги юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦК РФ (яка визначає поняття юридичної особи), юридичною особою визнається організація, яка має відокремлене майно і відповідає за своїми зобов`язаннями, може від свого імені набувати і здійснювати цивільні права і нести цивільні обов`язки, бути позивачем і відповідачем у справі.

Стаття 56 ЦК РФ визначає, що юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями всім належним їй майном (частина перша); засновник (учасник) юридичної особи або власник її майна не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями засновника (учасника) або власника, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом або іншим законом.

ЦК РФ допускає встановлення винятків із вищенаведених принципів, які визначають суть юридичної особи як суб`єкта цивільного права, в установчих документах і в законі.

Згідно з відомостями про остаточних ключових учасників у структурі власності ПАТ «Промінвестбанк», станом на 01 січня 2022 року, акціонером ПАТ «Промінвестбанк», якому належить 99,7726 % акцій банку, є державна корпорація «Внєшекономбанк», яка створена російською федерацією відповідно до федерального закону російської федерації від 17.05.2007 року № 82-ФЗ «Про державну корпорацію розвитку банк розвитку «Внєшекономбанк».

Крім того, на офіційному Інтернет-сайті ПАТ «Промінвестбанк» міститься інформація про те, що основним акціонером ПАТ «Промінвестбанк» з 2009 року є державна корпорація «Внєшекономбанк», якій належить 99,7726 % акцій банку.

Відповідно до федерального закону від 17.05.2007 року № 82-ФЗ від 17.05.2007 року № 82-ФЗ «Про державну корпорацію банк розвитку «Внєшекономбанк», остання є державною корпорацією, створеною російською федерацією (стаття 2), діє, зокрема, з метою сприяння забезпеченню довгострокового соціально-економічного розвитку російської федерації (стаття 3).

Також на офіційному Інтернет-сайті ПАТ «Промінвестбанк» міститься інформація про те, що іншими акціонерами ПАТ «Промінвестбанк» є фізичні та юридичні особи.

Згідно з відомостями про остаточних ключових учасників у структурі власності АТ «СБЕРБАНК», станом на 01 січня 2022 року, 100,00 % простих бездокументарних іменних акцій АТ «СБЕРБАНК», належить ПАТ «Сбербанк росії».

Згідно із офіційним сайтом ПАТ «Сбербанк росії», основним акціонером і засновником ПАТ «Сбербанк росії» є центральний банк російської федерації, який володіє 50 % статутного капіталу плюс одна голосуюча акція, іншими акціонерами Банку є міжнародні і російські інвестори.

Відповідно до федерального закону російської федерації від 10.07.2002 року № 86-ФЗ «Про центральний банк російської федерації (Банк росії)» статутний капітал та інше майно Банку росії є федеральною власністю. Відповідно до цілей і в порядку, які встановлені цим Законом, Банк росії здійснює повноваження щодо володіння, користування і розпорядження майном Банку росії, включаючи золотовалютні резерви Банку росії. Вилучення та обтяження зобов`язаннями зазначеного майна без згоди Банку росії не допускаються, якщо інше не передбачено федеральним законом (стаття 2); цілями діяльності Банку росії є: захист і забезпечення стійкості рубля; розвиток і зміцнення банківської системи російської федерації; забезпечення стабільності і розвиток національної платіжної системи; розвиток фінансового ринку російської федерації; забезпечення стабільності фінансового ринку російської федерації. Отримання прибутку не є метою діяльності Банку росії (стаття 3).

Отже, відповідачі АТ «Сбербанк», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», які є юридичними особами, не відповідають за зобов`язаннями російської федерації, а тому не можна покладати на останніх обов`язок з відшкодування позивачці моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, як на осіб, у яких остаточним ключовим учасником у структурі є російська федерація.

Судом встановлено, що Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року "Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів", який набрав чинності 19 травня 2022 року, примусово вилучено в Україні такі об`єкти права власності російської федерації та її резидентів: а) корпоративні права у розмірі 99,772644 відсотка майна публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (код згідно з ЄДРПОУ - 00039002, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Малопідвальна, 8), що належать Державній корпорації розвитку "ВЕБ.РФ" (місцезнаходження: російська федерація, 107996, м. Москва, просп. Академіка Сахарова, 9, реєстраційний номер - 102,) та у розмірі 100 відсотків майна акціонерного товариства "Сбербанк» (код згідно з ЄДРПОУ - 25959784, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46), що належать публічному акціонерному товариству "Сбєрбанк Росії" (місцезнаходження: російська федерація, 117997, м. Москва, вул. Вавілова, 19, реєстраційний номер - 195); б) фінансові активи (у вигляді прав вимоги боргу) згідно з додатком: Державної корпорації розвитку "ВЕБ.РФ" до публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"; публічного акціонерного товариства "Сбєрбанк Росії" до публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", акціонерного товариства "Міжнародний Резервний банк" до юридичних осіб; в) фінансові активи (кошти на накопичувальному та кореспондентських рахунках, облігації внутрішньої державної позики, депозитні сертифікати, що емітовані Національним банком України, крім заборгованості перед публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та акціонерним товариством "Сбербанк" за наданими кредитами, не включаючи зобов`язання за позиками (кредитами), отриманими юридичними особами згідно з додатком): публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"; акціонерного товариства "Сбербанк", крім коштів у сумі гривень, які спрямувати на задоволення вимог кредиторів акціонерного товариства "Міжнародний Резервний банк" та на здійснення оплати витрат банку, пов`язаних зі здійсненням процедури ліквідації, зокрема усіх витрат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пов`язаних зі здійсненням ліквідаційної процедури банку (управлінням майном (активами), продажем майна (активів) та іншими витратами).

Отже, станом на теперішній час, російська федерація взагалі не являється остаточним ключовим учасником у структурах АТ «Сбербанк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Доказів же завдання позивачці ОСОБА_1 моральної шкоди саме діями юридичних осіб АТ «Сбербанк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» суду не надано та з таких підстав позовні вимоги не заявлено.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у випадку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відтак, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Сбербанк», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», як солідарних боржників з російською федерацією, про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина, який загинув внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, з підстав заявлення цих вимог до неналежних відповідачів.

Разом з тим, як уже зазначалося вище, належною особою, яка має відшкодувати позивачці ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю сина, який загинув внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, є саме російська федерація.

В пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що через смерть сина позивачка втратила сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає їй можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки вона постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями. Вона відчуває безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування.

Отже, враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно неї.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачці моральної шкоди, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини та становить в середньому 60 000 Євро за загибель однієї особи. Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах «Хачукаевы против России» (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), «Сагаева и Другие против России» (Sagayeva and Others v. Russia (08/12/2015)), «Исламова против России» (Islamova v. Russia (30/04/2015)), «Султыгов и Другие против России» (Sultygov and Others v. Russia (09/10/2014)).

Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачці моральних страждань, істотних порушень її прав, умисного характеру дій російської редерації, а також душевного болю від втрати рідної людини, почуття безпорадності, які вона відчуває роками через втрату рідного сина, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачці моральну шкоду в сумі 1 015 00,00 грн., і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає обґрунтованими твердження позивачки щодо обставин та підстав завдання їй моральних страждань викладених нею у позові обставинах, та приходить до висновку про задоволення її вимог до російської редерації у пред`явленому розмірі.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог в рівних частках.

Згідно з п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, він стягується з російської федерації в дохід держави в розмірі 10150,00 гривень.

Керуючись ст.ст.2, 22,23, 1167 ЦК України, Законами України «Про міжнародне приватне право», "Про оборону України", "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях", постановами Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", ст.ст.3,4, 10 -13, 76-81, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , моральну шкоду в розмірі 1 015 000 ( один мільйон п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з держави російська федерація на користь держави судовий збір у розмірі 10 150 ( десять тисяч сто п`ятдесят ) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 05 2023.

Суддя: С. В. Ткаченко