Номер провадження: 22-ц/813/2176/23
Справа № 504/438/18
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 вересня 2021 року, постановлену під головуванням судді Доброва П.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поліщук Галина Петрівна, Центр надання адміністративних послуг Лиманської РДА Одеської області про визнання шлюбного договору недійсним, поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном шляхом вселення, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поліщук Г.П., Центр надання адміністративних послуг Лиманської РДА Одеської області про визнання шлюбного договору недійсним, поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном шляхом вселення, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати недійсним шлюбний договір, укладений 03.06.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ;

- в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_5 право власності: на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0396; на 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину автомобіля RENAULT SANDERO, д.н.з. НОМЕР_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_6 у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_3 в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову, позивач зазначив, що 03.06.2016 року між ним та відповідачем було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поліщук Г.П., відповідно до умов якого у разі розлучення, будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль марки RENAULT, модель SANDERO, 2011 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », набуті під час шлюбу, залишаються у власності ОСОБА_2 .

Разом з тим, позивач стверджує, що умови спірного договору не мають нічого спільного з його дійсним волевиявленням, оскільки українською мовою, якою складено текст договору, він не володіє, відповідач, з якою за час спільного проживання у нього склалися довірительні відносини і яка здійснювала йому переклад тексту спірного договору, запевнила його, що за умовами договору до нього, у разі розлучення, переходить половина всього набутого під час шлюбу майна; нотаріус, при посвідченні договору, не переклала йому на французьку мову текст договору і не залучила з цією метою перекладача. Крім того, зазначає позивач, умови договору поставили його у надзвичайно невигідне матеріальне становище у порівнянні з відповідачем.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволений.

Визнаний недійсним шлюбний договір, укладений 03.06.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_5 , РНОКПП № НОМЕР_2 , право власності:

- на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0396;

- на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

- на 1/2 частину автомобіля марки RENAULT, модель SANDERO, реєстраційний номер « НОМЕР_1 ».

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_6 у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_3 в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Христюк Ю.Г., представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, винести нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання, призначене на 22 серпня 2023 року ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поліщук Г.П., представник Центру надання адміністративних послуг Лиманської РДА Одеської області не з`явилися, були сповіщені належним чином у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 196, 196а, 196б, 197, 198-199 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Христюка Ю.Г., Оре Алена, його представника адвоката Ільницького В.І., дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з наданих пояснень позивача та відповідача, приблизно в червні 2003 року вони познайомились, а з серпня-вересня 2003 року почали проживати однією сім`єю за місцем мешкання батьків відповідача.

Під час проживання однією сім`єю відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 2004 року, було придбано земельну ділянку, загальною площею 0,100га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується листом ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 13.12.2018 року № 29-15-0.8-12123/2-18.

17 квітня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції 17.04.2004 року та про що в книзі реєстрації актів про одруження вказаного органу зроблено запис №258 від 17.04.2004 року.

08 жовтня 2004 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,100га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ОД №086330 від 08.10.2004 року.

13 грудня 2005 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 12.12.2005 року, виданим виконавчим комітетом Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області на підставі рішення №108 від 24.11.2005 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9270649 від 13.12.2005 року.

16.01.2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль марки RENAULT, модель SANDERO, 2011 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

03.06.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поліщук Г.П., відповідно до умов якого, зокрема, у разі розлучення, будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль марки RENAULT, модель SANDERO, 2011 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », залишаються у ОСОБА_2 на праві приватної особистої власності.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 липня 2016 року у справі №504/1646/16-ц шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано.

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 народився у Франції 05.03.1965 року та є її громадянином, що підтверджується з посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_3 .

З витягу з журналу судового засідання у цивільній справі №504/1646/16-ц, яка перебувала на розгляді Комінтернівського районного суду Одеської області, вбачається, що ОСОБА_4 на питання суду відповів, що українську мову не розуміє, але не заперечував, щоб відповідач перекладала, ОСОБА_5 з ТОВ «УКРАТЛАНТІК» уклав трудовий договір, текст якого перекладений для позивача французькою мовою, з урахуванням чого, суд дійшов висновку, що на момент укладення спірного правочину позивач, не знаючи українську мову, міг не розуміти зміст спірного правочину, оскільки з моменту народження є носієм французької мови, яка навіть не відноситься до групи слов`янських мов.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору недійсним, поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном шляхом вселення, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та законності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Згідно вимог пункту 10 глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі за текстом Порядок), затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, в редакції на момент вчинення оскаржуваного правочину, якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі.

Відповідно до пункту 1 глави 13 Порядку в редакції на момент вчинення оскаржуваного правочину, нотаріус відмовляє у вчинені нотаріальних дій якщо є сумніви у тому, що фізична особа яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства.

Аналогічна правова вимога викладена в пункті 4 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат», згідно якого нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства.

Незважаючи на існування об`єктивних сумнівів щодо володіння позивачем мовою вчинення правочину, а відповідно сумнівів щодо усвідомлення останнім його значення, змісту та правових наслідків, нотаріус, в порушення вищевказаних правових норм, посвідчила спірний договір, при цьому не здійснила жодних дій щодо перекладу тесту договору самостійно або перекладачем у письмовій або усній формі, що підтверджується відсутністю відповідного посвідчувального напису на договорі.

Судом обґрунтовано не було взято до уваги твердження відповідача, що позивач на момент укладення спірного договору усвідомлював значення його умов оскільки вони не підтверджені будь-якими належними, допустимими та достовірними доказами.

Відповідно до вимог частин 1, 3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Також, як вбачається зі змісту оскаржуваного договору, він ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне положення у порівняні з відповідачем, що, в свою чергу, є порушенням приписів п.4 ст.93 СК України.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині визнання шлюбного договору недійсним, за відсутністю доказів того, що позивач усвідомлював значення, зміст та правові наслідки укладеного правочину.

Крім того, у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України.

Частиною 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до вимог частин 1, 4 ст.125 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Статтею 63 СК України регламентовано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Висновки суду про те, що набуте сторонами майно до укладення шлюбу та під час шлюбу єоб`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки позивач при укладені договору не усвідомлював наслідки укладеного договору, а майно, яке було набуте позивачем та відповідачем, як під час проживання до шлюбу однією сім`єю, так і під час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та позивач не може бути обмеженим у здійсненні свого права власності.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката Христюк Ю.Г., представника ОСОБА_2 про те, щосуд не в повному обсязі з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про задоволення позову, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Також судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

При цьому, колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 серпня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова