Справа № 462/8116/21 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2885/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

розглянувши у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 жовтня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») 05.11.2021 звернулося в Залізничний районний суд м.Львова з позовом, в якому просить стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за період з 13.10.2018 по 13.10.2021 у розмірі 2 507,61 дол. США, що станом на 13.10.2021 складає 66 050,45 грн, що становить 3% річних від простроченої суми боргу за кредитним договором №LVH9GA від 16.04.2008.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між банком та ОСОБА_1 16.04.2008 було укладено кредитний договір №LVH9GA, відповідно до якого позивач зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 31 250,00 дол. США на термін до 16.04.2018, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі за договором в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Даний договір є забезпеченим договором поруки, укладеним з поручителем ОСОБА_2 , яка несе відповідальність за кредитним договором разом з позичальником як солідарні боржники. Вказує, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме видало відповідачу кредит у розмірі 31 250,00 дол. США. Стверджує, що в порушення умов кредитного договору, а також ст.509, 526, 1054 ЦК України ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Посилаючись на ч.2 ст.625 ЦК України, зазначає, що у зв`язку з порушення зобов`язань за кредитним договором за період з 13.10.2018 по 13.10.2021 у відповідача утворилась заборгованість по сплаті 3 % річних від простроченої суми 27 836,90 дол. США, що становить 2 507,61 дол. США.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.10.2022 позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 2454,99 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18.10.2022 складає 89775,55 грн, за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № LVH9GA від 16.04.2008 за період з 05.11.2018 до 13.10.2021.

В решті позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 - відмовлено.

В позові АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь АТ КБ «Приватбанк» 2222, 33 грн судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржило АТ КБ «Приватбанк».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що відповідачі не виконали належним чином зобов`язання за кредитним договором, що було забезпечено порукою. Відповідно, вони несуть солідарну відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, передбачену ст. 625 ЦК України, тому у суду першої інстанції не було законних підстав для відмови в стягненні 3% річних з ОСОБА_2 . Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги AT КБ «ПриватБанк» задовольнити; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Також рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18.10.2022 в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що у ст. 625 ЦК України чітко розмежовано суму боргу і три проценти річних, тому заборгованість не може полягати у сплаті 3 % річних. Звертає увагу на те, що позивач просив стягнути суму заборгованості у 2 507,61 доларів США, що еквівалентно 66 050,45 грн. Натомість суд у рішенні стягнув суму за курсом НБУ станом на 18.10.2022, яка складає 89775,55 грн. Вважає надані позивачем на підтвердження позовних вимог докази неналежними і недостовірними. Крім цього, вказує на те, що відповідач не вчиняв дій, які б свідчили про переривання позовної давності, тому право на стягнення 3 % річних (відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України) може бути реалізовано протягом трьох років з моменту внесення останнього платежу за договором. Просить рішення суду скасувати, постановити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скаргу АТ КБ «Приватбанк» слід залишити без задоволення, скаргу ОСОБА_1 задовольнити з таких підстав.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Відповідно до ч.1,4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 16.04.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №LVH9GA (а.с. 14-19), згідно з умовами якого (п.8.1.) відповідач отримав кредитні кошти строком на 10 років у розмірі 34 750 дол. США на наступні цілі: 31 250 доларів США на споживчі цілі; 900 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту з моменту надання кредиту; 200 доларів США на страхування майна; 150 доларів США на особисте страхування; 3 500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за резервування ресурсів в розмірі 0,96% річних від суми резервних ресурсів, з кінцевим терміном повернення по 16.04.2018 включно.

Внесення щомісячного платежу в сумі 487,34 дол. США, який складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди, комісії, повинно здійснюватись у період з «1» по «5» число кожного місяця згідно з Графіком погашення кредиту (Додаток №2 до кредитного договору).

Даний договір діє в обсязі наданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (п.6.1.).

Таким чином, сторони договору погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, термін щомісячного виконання зобов`язання, а також порядок і строки виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Також встановлено, що 16.04.2008 був укладений договір поруки між банком та ОСОБА_2 , пунктом 4 якого передбачено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 10 років по 16.04.2018 включно.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Також, згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.12.2016 у справі №462/3872/13-ц було відмовлено в позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, який було подано до суду 17.05.2013.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05.09.2017 апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09.12.2016 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVH9GA від 16.04.2008 в розмірі 53 427,26 дол. США, з яких: 27609,08 дол. США заборгованість за тілом кредиту, 9 787,19 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 782,60 дол. США заборгованість по комісії, 12 674,44 дол. США пеня, 31,29 дол. США штраф (фіксована частина), 2 542,67 дол. США штраф (процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру на АДРЕСА_1 , шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за початковою ціною для реалізації, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на цей вид майна на момент реалізації предмета іпотеки. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.12.2019 рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09.12.2016 та рішення апеляційного суду Львівської області від 05.09.2017 скасовано і ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено.

Отже, за встановленими у даній справі обставинами на час звернення 17.05.2013 ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення настав строк виконання договору в повному обсязі.

При цьому, згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Задовольняючи частково позов в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 2 454,99 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18.10.2022 складає 89775,55 грн, за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №LVH9GA від 16.04.2008 за період з 05.11.2018 до 13.10.2021 (у межах 3 років, що передували подачі позову), суд виходив з того, що з ухваленням вищезазначеного рішення зобов`язання відповідача ОСОБА_1 сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває і на даний час, тобто до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тому кредитор має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з вимогами про стягнення з боржника 3 процентів річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна давність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 8.11.2022 у справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261 св22).

У справі, що переглядається, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 13.10.2018 по 13.10.2021 за кредитним договором від 16.04.2008.

3 % річних нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по кредитному договору було змінено, в зв`язку з чим перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався на тридцятий день з дня отримання вимог в березні 2013 року (а.с.121).

АТ КБ «Приватбанк» позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) не пред`явило.

Суд не звернув увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 жовтня 2022 року скасувати та постановити нову постанову. У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 12.05.2023

Головуючий

Судді