Справа № 283/1253/22
Провадження №2/283/23/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

26 квітня 2023 року м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Хомич В.М., секретар судового засідання Ільніцька С.В., за участю позивача, його представника адвоката Міхненка С.Д., представника відповідача адвоката Горбаченко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку житлового будинку, земельної ділянки та нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

11.07.2022 представник позивача звернувся до Малинського районного суду Житомирської області з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на частку житлового будинку, земельної ділянки та нежитлового приміщення, в обґрунтування якої зазначив, що 15 січня 1994 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03.11.2017 шлюб між ними розірвано.

В період шлюбу сторони набули спільне майно.Так, за договором купівлі-продажу від 03.06.2005, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було придбано житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0522 га, в АДРЕСА_1 .

Окрім цього, в період шлюбу відповідно до рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2006 року за відповідачем зареєстровано право власності на нежиле приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

На початку 2021 року позивач звернувся до відповідача з проханням поділити спільне нерухоме майно. Однак, ОСОБА_2 категорично заперечила належність йому вказаного майна, повідомивши, що дане майно є її особистою власністю, оскільки зареєстровано за нею.

Враховуючи, що будинок, земельна ділянка та нежиле приміщення придбані в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, представник позивача просить визнати за позивачем право власності на частку житлового будинку, частку земельної ділянки та частку нежилого приміщення, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Процесуальні дії у справі.

11.07.2022 адвокат Міхненко С.Д. в інтересах позивача звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача.

Ухвалою від 27.07.2022 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

10.08.2022 до суду надійшов відзив на позов.

11.08.2022 до суду надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою від 13.10.2022 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження.

Ухвалою суду від 13.10.2022 закрито підготовче провадження, призначено судовий розгляд позовної заяви на 15.11.2022, яке неодноразово відкладалось.

Ухвалою від 23.01.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про повернення позовної заяви позивачу.

Позиція позивача та його представника

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Міхненко С.Д. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник позивача вказав, що 15 січня 1994 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2017 року було розірвано.В період шлюбу, сторони за спільні кошти придбали житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0522 га, кадастровий номер :01:002:0134, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .Покупцем за договором купівлі - продажу будинку та земельної ділянки, укладеного 03 червня 2005 року, є ОСОБА_4 , на останню оформлено право власності на спірний будинок та земельну ділянку. Також в період шлюбу, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 1737 від 23 березня 2005 року на ОСОБА_5 оформлено право власності на 26/100 часток нежитлової будівлі загальною площею 131,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .Відповідно до витягу про реєстрацію права власності від 03 жовтня 2006 року, на відповідача зареєстровано право власності на 1/1 частку на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Норми статей 60, 63, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на в даному випадку на відповідача.

Позивач у судовому засіданні зауважив, що майно, яке є предметом спору, набувалося їхньою із відповідачкою сім`єю у шлюбі в інтересах сім`ї: домоволодіння для проживання сім`ї, а нежитлове приміщення для ведення бізнесу.

Позиція відповідача та його представника

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Горбаченко М.О., заперечила щодо позовних вимог позивача, просила відмовити у їх задоволенні повністю.

Представник наголошувала, що позивач по справі ОСОБА_1 приховав той факт, що вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , та 1/2 частку нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 .Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року в позові позивачу було відмовлено. Позивач рішення суду не оскаржував та воно набрало законної сили 28.07.2022 року, тому позивач не може повторно звертатися до суду з вимогою до відповідача про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку та визнання права власності на 1/2 частину нежилого приміщення, оскільки позов є тотожним, є рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Крім того, позивач та його представник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Представник відповідача, як на підставу недопустимості договору від 03.06.2005 як доказу, вказує на ту обставину, що позивачем разом з позовом подано копію вказаного договору, яка засвідчена представником позивача без достатньої підстави, оскільки у позивача відсутній оригінал зазначеного договору.

Також представник зазначила, що судом не прийнято як доказ державний акт на земельну ділянку площею 0.0522 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , а щодо поділу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 позивач взагалі не заявляв вимоги. Без земельних ділянок не можливе й визнання за позивачем права власності на будинок та нежитлове приміщення, оскільки вони є невід`ємними, і без земельних ділянок не можливо зареєструвати право власності.

Встановлені судом обставини

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , 15 січня 1994 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ; прізвище відповідача після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 (а.с.9).

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2017 року по справі №283/1724/17 шлюб між сторонами розірвано; згідно з даними ЄДРСР рішення набрало законної сили 14.11.2017 (а.с.10).

Згідно з договором купівлі - продажу домоволодіння та земельної ділянки від 03 червня 2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , остання набула у власність житловий будинок та земельної ділянки площею 0,0522 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ,при цьому зі змісту договору встановлено, що відповідач, придбаваючи вказане майно, діяла за письмової згоди другого з подружжя ОСОБА_1 . Договір вчинено у письмовій формі, нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 1275 (а.с.11-14).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7561521 від 21.06.2005, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2005, посвідченого приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу, набула право власності на будинок в АДРЕСА_1 з часткою 1/1 (а.с.15).

14.06.2018 на замовлення ОСОБА_1 Малинським районним комунальним підприємством з технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 132,9 кв. м (а.с.17-20).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 1737 від 23 березня 2005 року на ОСОБА_5 оформлено право власності на 26/100 часток нежитлової будівлі загальною площею 131,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.24).

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2006 року, виділено у власність ОСОБА_9 в нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_2 - Б: тамбур - 9,8 м2, коридор - 3,5 м2, перукарню - 94,4 м2, шафу-1,2 м2, приміщення 6,7 м2, санвузол - 3,7 м2 та котельню -2,8 м2, а всього 131,5 м2, що становить 26/100 ідеальних часток будівлі, а також 0,0066 га земельної ділянки, зазначеної в плані меж державного акта, по АДРЕСА_2 (а.с.25).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 жовтня 2006 року, ОСОБА_2 на підставі рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21.09.2006, набула право власності на нежиле приміщення в АДРЕСА_2 з часткою 1/1 (а.с.26).

10.12.2021 на замовлення ОСОБА_1 ТОВ «Юридичне бюро «Статус експерт» виготовлено технічний паспорт на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 , загальною площею 131,5 кв. м (а.с.27-30).

Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 (а.с.31-32).

У зв`язку з невиконанням позивачем та його представником вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України щодо надання оригіналів поданих доказів або належним чином засвідчених їх копій, судом не взято до уваги як докази копію паспорта відповідача ( а.с. 8), копію свідоцтва про державну реєстрацію ФОП (а.с. 8 зворот), копію державного акта на право власності на земельну ділянку ( а.с. 16).

Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом

Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо поділу майна, набутого в період шлюбу, та визнання за позивачем права власності на частку у даному майні.

Зазначені правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Перед наданням оцінки доказам, дослідженим під час судового розгляду, суд, враховуючи позицію представника відповідача щодо недопустимості як доказу копії договору купівлі-продажу від 03.06.2005, вважає за необхідне зазначити наступне.

Представник відповідача, як на підставу недопустимості договору від 03.06.2005 як доказу, вказує на ту обставину, що позивачем разом з позовом подано копію вказаного договору, яка засвідчена представником позивача без достатньої підстави, оскільки у позивача відсутній оригінал зазначеного договору. Представник відповідача, поставивши під сумнів вказаний доказ, заявила клопотання про витребування у позивача оригіналу даного документа, але позивач його не надав.

Так, під час судового розгляду представник відповідача звернулася до суду із клопотанням про витребування у позивача оригіналів письмових доказів, доданих до позовної заяви, зокрема, й договору від 03.06.2005, та одночасно повідомила, що відповідач зазначені документи втратила. При цьому представник відповідача зазначила єдину підставу, через яку ставить під сумнів вказаний документ засвідчення представником позивача копії документа, яка виготовлена з копії.

На виконання вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України представником позивача було подано для огляду у судовому засіданні копію договору купівлі-продажу від 03.06.2005, засвідчену та надану на адвокатський запит КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради.

Відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Нормами ЦПК сформульоване правило допустимості засобів доказування вимоги до форми, в якій втілюється інформація, що надалі вважатиметься доказом. Допустимість може розглядатися в широкому сенсі та у вузькому.

У першому випадку йдеться про те, що інформація має бути отримана лише з визначених у законі засобів доказування та із дотриманням установленого порядку. Зокрема, у ч.1 ст.78 ЦПК передбачено, що суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням встановленого законом порядку.

Якщо розглядати допустимість у вузькому сенсі, то йдеться про використання лише певних засобів доказування з числа передбачених законом (позитивна допустимість) або неможливість використання певних засобів доказів (негативна допустимість). Зокрема, ч.2 ст.78 ЦПК передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії письмових доказів мають бути засвідчені відповідно до вимог п.5.26 Національного стандарту України «Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2020», затвердженого наказом ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01.07.2020 р. № 144, відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Так, засвідчення копії договору, що надана КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради на запит адвоката Міхненка С.Д., не в повній мірі відповідає вимогам ДСТУ 4163-2020, оскільки на засвідчувальному написі відсутні прізвище та ініціали особи, яка вчинила засвідчення, та дата, однак до копій документів додано супровідний лист, яким підтверджено, що вказані документи надані відповідним підприємством 31.01.2023 на запит адвоката Міхненка С.Д.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу; формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду та є порушенням права на справедливий судовий захист.

Суд враховує, що КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради є підприємством, яке відповідно до чинного на момент укладення договору купівлі-продажу законодавства, було уповноваженим суб`єктом щодо проведення державної реєстрації права власності, а, отже, є розпорядником даного документа.

Порівнявши поданий документ із тим, що наявний у матеріалах справи, суд вважає, що копія договору купівлі-продажу від 03.06.2005, додана до позову, з врахуванням підтвердження її ідентичності копії договору, що надана КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, відповідає вимогам ст.ст. 78, 95 ЦПК України, а, відтак, є допустимим доказом.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 1, 2 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом із наданих позивачем доказів встановлено, що домоволодіння та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , були придбані за договором купівлі-продажу від 03.06.2005 на ім`я відповідача; при цьому зі змісту договору встановлено, що відповідач, придбаваючи вказане майно, діяла за письмової згоди другого з подружжя ОСОБА_1 (а.с. 11-14). Зазначене домоволодіння використовувалось сім`єю ОСОБА_8 для спільного проживання, про що свідчить та обставина, що як позивач, так і відповідач мають зареєстроване місце проживання за вказаною адресою.

Крім того, із досліджених доказів судом встановлено, що відповідач на підставі рішення виконкому Малинської міської ради № 68 від 23.05.2005, набула у власність 26/100 об`єкта нерухомого майна в АДРЕСА_2 загальною площею 131,5 кв.м, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно є салоном краси «Імідж-студія» (а.с. 24); на підставі рішення Малинського районного суду від 21.09.2006 відповідачу було виділено зазначену частку у нерухомості в натурі у власність та проведено її державну реєстрацію.

Таким чином, судом встановлено, що вказане майно було набуте під час перебування сторін у шлюбі; відповідач вчиняла договір купівлі-продажу як один з подружжя, а не самостійно, оскільки на його укладення отримувала згоду чоловіка; майно придбавалось та використовувалось в інтересах сім`ї, а відтак, зазначене майно має статус спільного майна подружжя та підлягає поділу.

Щодо доводів представника відповідача про неприйняття як доказу державного акту на право власності на земельну ділянку, а відтак недоведеність заявлених вимог позивачем, суд зазначає наступне.

У статті 60 СК України визначено, що до спільної власності подружжя належить майно, набуте подружжям за час шлюбу.

При аналізі законодавства, яке регулює набуття нерухомого майна у власність, слід керуватися нормами, які були чинні станом на 03.06.2005 - дату укладення договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, які є предметом позову.

Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод; тоді як відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України державним актом посвідчується право власності на земельну ділянку.

Стаття 657 ЦК України визначала, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, що затверджений Постановою КМУ №671 від 26.05.2004, визначено, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Із системного аналізу вказаних норм слідує, що станом на 03.06.2005 право власності на земельну ділянку відповідач набула саме на підставі договору купівлі-продажу, а виникло воно з моменту державної реєстрації даного договору, а не отримання державного акту, який посвідчував реєстрацію права власності.

Тому не зважаючи на те, що суд не бере до уваги, як доказ, копію державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 16) через те, що позивачем не виконано вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України, суд вважає доведеним, що відповідач набула земельну ділянку на підставі оплатного договору, перебуваючи у шлюбі з відповідачем.

Представник відповідача зазначила, що оскільки позивач не ставить питання про поділ земельної ділянки, на якій розміщено нежитлове приміщення (салон краси), то за ним не може бути визнано й право власності на частку в такому приміщенні. Суд вважає безпідставною таку позицію, позаяк учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Представник відповідача у судовому засіданні визнала факт перебування сторін у шлюбі та придбання майна відповідачем у період шлюбу з позивачем, однак заперечила, що майно, яке входить до предмету спору, є спільним сумісним.

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Враховуючи, що тягар доказування при спростуванні презумпції спільності права власності на майно в даному спорі покладається на відповідача, суд зауважує, що відповідачем та її представником не поданого жодного доказу на спростування презумпції, а тому сама по собі позиція представника про те, що майно не є спільним майном подружжя, без подання відповідних доказів, не є підставою для встановлення будь яких обставин.

Суд не надає в даному рішенні оцінку доводам представника відповідача щодо неможливості пред`явлення позивачем зазначеного позову, тому що зазначене питання досліджувалось судом під час судового розгляду, а позиція і мотиви суду викладені в ухвалі від 13.10.2022 ( а.с. 95-96).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а відтак позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат по справі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 12,13,83,141,259,265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку житлового будинку, земельної ділянки та нежитлового приміщення - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на частку у спільному майні подружжя, зокрема на:

-домоволодіння АДРЕСА_1 ;

-земельну ділянку площею 0,0522 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

-нежитлове приміщення загальною площею 131,5 кв. м (тамбур площею 9,8 кв. м, коридор площею 3,5 кв. м, перукарня площею 94,4 кв. м, шафа площею 1,2 кв. м, приміщення площею 6,7 кв. м, приміщення площею 9,4 кв. м, санвузол площею 3,7 кв. м, котельня площею 2,8 кв. м), яке розташоване в будинку АДРЕСА_2 .

Стягнути з відповідача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати у розмірі 4649 (чотири тисячі шістсот сорок дев`ять) гривень 64 копійки.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 02.05.2023.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя В. М. Хомич