Справа № 932/7700/21
Провадження № 2/932/1084/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Скрипниченко К.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

28.09.2021 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2021 року зазначена цивільна справа була передана в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Лукінової К.С., якою ухвалою від 25.10.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено проведення підготовчого засідання.

18.11.2021 року до суду надійшла позовна заява (уточнена) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02.09.2021 року було розірвано, неповнолітніх дітей вони не мають. У шлюбі сторонами спільно та сумісно було придбано таке майно: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 ; 1/2 частку земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , площею 0,1000 га, кадастровий номер якої :09:462:0168; автомобіль Lexus ES250, 2016 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . На початку 2021 року вона звернулась до відповідача з проханням переоформити на неї фактично належну їй частку майна у 50% його загальної частини, на що отримала відмову із зазначенням того, що вказане майно належить тільки йому. Позивач також зазначає, що 16.06.2021 року автомобіль Lexus ES250, 2016 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , без її згоди був відчужений іншій особі за договором ТСЦ№ 1242/2021/2632763, вказане відчуження відбулося не на користь сім`ї, в той час, як їх з відповідачем шлюбні відносини були припинені, тому вона бажає отримати від відповідача на свою користь грошову компенсацію в розмірі ринкової вартості автомобіля, вартість якого відповідно до відповіді судового експерта складає 676150,00 грн.

Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності: на 1/2 частку частки, що зареєстрована за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , квартири АДРЕСА_1 , тобто на частину частку від всієї квартири; на 1/2 частку частки, що зареєстрована за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , квартири АДРЕСА_2 , тобто на частину частку від всієї квартири; на 1/2 частку частки, що зареєстрована за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , площею 0,1000 га, кадастровий номер якої :09:462:0168, тобто на частину частку від даної земельної ділянки; стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , частини вартості автомобілю Lexus ES250 2016 року випуску, в розмірі 338075,00 грн.

30.11.2021 року до суду надійшов від відповідача Відзив на позовну заяву, в якій відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необгрунтованість.

Відповідно до розпорядження в.о.керівника апарату суду від 19.01.2022 року № 18 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2022 року зазначена цивільна справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О.

Ухвалою від 19.01.2022 року суддею відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою від 05.08.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснив, що вказане у позові нерухоме майно є сумісним майном подружжя і може бути розподілене, проте вважав, що позивачем невірно зазначена вартість цього майна, яка в реальності становить більшу суму придбання, ніж вказано в договорах купівлі-продажу; а також не вказано повний перелік майна, яке набуто ними під час шлюбу та яке підлягає розподілу. Також пояснив, що заперечує проти задоволення позовних вимог про стягнення з нього грошових коштів в рахунок вартості частини спірного автомобіля, посилаючись на те, що вказаний автомобіль був ним проданий в період перебування у шлюбі з позивачкою за 80 000,00 грн. і частина грошових коштів, отриманих від його продажу, була ним передана відповідачки, проте в якому розмірі, він не пам`ятає.

В судовому засіданні третя особа - ОСОБА_3 вважав позовні обгрунтованими та просив їх задовольнити.

Треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у наданих суду заявах просили розглянути справу без їх участі.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як зазначено у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до положень ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Положеннями статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як встановлено в судовому засіданні, між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 27.10.1983 року було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_4 , виданого 27.10.1983 року відділом РАГС Жовтневого району м. Дніпропетровська.

Від шлюбу сторони мають повнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02.09.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

В період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано слідуюче майно, яке у пред`явленому у даній справі позові просить розділити позивачка. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули у власність по частці кожний квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м. Вказаний договір 27.03.2020 року був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 442.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 06.04.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули у власність у рівних частках кожен квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 22,8 кв.м. Вказаний договір 06.04.2019 року був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіною М.О., зареєстровано в реєстрі за № 401.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 набули у власність по 1/2 частки земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , площею 0,1000 га, кадастровий номер якої :09:462:0168.

Таким чином, відповідно до вказаних договорів купівлі-продажу за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на частку квартири АДРЕСА_1 ; на частку квартири АДРЕСА_2 ; на частку земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , площею 0,1000 га, кадастровий номер якої :09:462:0168.

На початку 2021 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача ОСОБА_2 з проханням переоформити на неї фактично належну їй частку майна у розмірі 50% його загальної частини, на що отримала відмову, зв`язку з чим звернулася до суду із казаним позовом.

Зважаючи на те, що відповідно до вищенаведених положень чинного законодавства вищевказане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 , придбаним у шлюбі, воно підлягає поділу, тому позовні вимоги позивача про його розділ підлягають задоволенню з визнанням за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку частки, що зареєстрована за ОСОБА_2 , квартири АДРЕСА_1 , тобто на частину частку від всієї квартири; з визнанням за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку частки, що зареєстрована за ОСОБА_2 , квартири АДРЕСА_2 , тобто на частину частку від всієї квартири; з визнанням за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку частки, що зареєстрована за ОСОБА_2 земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , площею 0,1000 га, кадастровий номер якої :09:462:0168, тобто на частину частку від даної земельної ділянки.

Суд вважає, що доводи відповідача про те, що позивачем не зазначена в позові дійсна вартість вказаного нерухомого майна, за яку було дійсно придбано це спірне нерухоме майно та яка є значно вищою, ніж зазначена у вказаних договорах, не є підставою для відмови в задоволенні вказаних позовних вимог, зважаючи на те, що вищевказані договори купівлі-продажу нерухомого майна є чинними на час розгляду справи, недійсними не визнані, і доказів зворотнього суду не надано. Що стосується доводів відповідача стосовно того, що позивачем не в повному обсязі в позові вказаний перелік сумісно нажитого у шлюбі нерухомого майна, яке за твердженням відповідача, підлягає розподілу, слід зазначити, дану справу суд розглядає в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами, тому у разі наявності у відповідача спору з позивачем щодо іншого майна, набутого у шлюбі, він має право заявити відповідний позов про його розподіл.

Також, встановлено, що в період шлюбу подружжям ОСОБА_6 було придбано автомобіль Lexus ES250, 2016 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_2 07.06.2016 року, що ним не заперечувалось.

Позивачу згодом стало відомо, що 16.06.2021 року автомобіль Lexus ES250, 2016 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , без її згоди був відчужений відповідачем іншій особі за договором ТСЦ№ 1242/2021/2632763. Посилаючись на те, що вказане відчуження відбулося не на користь сім`ї, що її з відповідачем на час відчуження автомобіля шлюбні відносини були припинені, позивач звернулась до суду із вказаними позовними вимогами про стягнення з відповідача на свою користь грошової компенсації в розмірі ринкової вартості автомобіля.

Як вбачається з листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) Територіального сервісного центру МВС № 1242 Головного сервісного центру МВС від 02.10.2021 року № 31/4-1242-59аз, згідно ЄДР ТЗ МВС НАІС ДДАІ автомобіль Lexus ES250, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2016 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_2 07.06.2016 року, перереєстровано на нового власника (фізична особа) 16.06.2021 року за договором ТСЦ № 1242/2021/2632763.

В підтвердження вказаних позовних вимог позивачем надано суду Відповідь № 307/21А на запит про середню ринкову ціну транспортного засобу від 07.10.2021 року, складену судовим експертом Пилипенко О.С., відповідно до якої середня по Україні ціна транспортного засобу, який був у використанні Lexus ES250, 2016 року випуску, станом на 07.10.2021 року становить 676150,00 грн.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що вказаний автомобіль Lexus ES250, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був придбаний під час шлюбу, був ним відчужений в період перебування у шлюбі з позивачкою за 80000 грн. і частина грошових коштів, отриманих від його продажу, були ним передані позивачці, яку суму грошових коштів він їй передав, не пам`ятає. Вважав, що судовим експертом було надано вказану довідку щодо вартості автомобіля без дослідження вказаного автомобіля, тому невірно визначено його вартість.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти того, що грошові кошти від продажу вказаного автомобіля були передані позивачці відповідачем, посилаючись на те, що судовим рішенням про розірвання шлюбу між сторонами встановлено, що на початку травня 2021 року вони за спільною домовленістю зверталися до державного органу реєстрації актів цивільного стану з заявою про розірвання шлюбу і до цього протягом року разом не проживали.

З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02.09.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний. При розгляді вказаної справи встановлено і у вказаному рішенні суду, зокрема, зазначено, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом про розірвання шлюбу 17.06.2021 року, сторони протягом останнього року фактично припинили подружні стосунки, фактично шлюбні відносини припинені, господарство не ведеться. Вказане рішення суду вступило в законну силу і встановлені ним обставини відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Як зазначено у Відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні пояснив відповідач, вказаний автомобіль Lexus ES250, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був придбаний під час шлюбу, був ним відчужений в період перебування у шлюбі з позивачкою за 80000 грн. і частина грошових коштів, отримана від його продажу, була передана ним позивачці, яку суму грошових коштів він їй передав, не пам`ятає.

Разом з цим, відповідачем не надано суду ніяких доказів таким твердженням, в тому числі щодо суми, за яку проданий автомобіль, у передбачені цивільно-процесуальним законодавством України порядку та строки, а саме разом з поданням відзиву на позовну заяву, зважаючи на те, що дана справа розглядається за правилами загального провадження з проведенням підготовчого засідання. Письмово відповідач не повідомляв суд про неможливість подання таких доказів з об`єктивних причин у встановлений законом строк, не повідомив про причини, з яких такі докази не були ним подано у зазначений чинним законодавством строк; не повідомив про поважність причин неподання необхідних доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову у встановлений законом строк, клопотання про поновлення такого строку для подання необхідних доказів суду не заявляв, чим розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому суд бере до уваги положення ст. 13 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; при цьому збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, при розгляді даної справи судом встановлено, що відчуження відповідачем вищевказаного автомобіля, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 , та вчинення ним правочину з продажу цього автомобіля відбулося після припинення між позивачем та відповідачем шлюбних сімейних відносин, що встановлено вищевказаним рішенням суду про розірвання шлюбу, та було здійснено без відома та без згоди позивача, як співвласника цього автомобіля, в тому числі письмової, зважаючи на необхідність державної реєстрації такої угоди, чим порушені її права співвласника вказаного майна. Крім того, будь-яких доказів того, що позивачка отримала від продажу автомобіля будь-яку частку грошових коштів відповідачем суду не надано.

Зважаючи на викладене, вирішуючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача частини вартості автомобіля, суд бере до уваги Відповідь № 307/21А на запит про середню ринкову ціну транспортного засобу від 07.10.2021 року, складену судовим експертом Пилипенко О.С., відповідно до якої середня по Україні ціна транспортного засобу, який був у використанні Lexus ES250, 2016 року випуску, станом на 07.10.2021 року становить 676150,00 грн., і відповідно цієї вартості складає суму 338 075,00 грн., яку просить стягнути з відповідача позивачка.

Виходячи з положень чинного вищенаведеного законодавства України, відповідно до якого частки майна дружини та чоловіка є рівними і між сторонами і даній справі іншого не було визначено, суд вважає, що позивачка, для поновлення своїх прав співвласника майна, має право вимагати стягнення з відповідача грошової компенсації в розмірі частини вартості автомобіля, вказаної у позові та підтвердженої Відповіддю № 307/21А на запит про середню ринкову ціну транспортного засобу від 07.10.2021 року, складену судовим експертом Пилипенко О.С.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню і з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі частини вартості автомобіля в сумі 338 075,00 грн., розмір якої не спростовано відповідачем.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею витрати по справі сплачений судовий збір в сумі 6670 грн. 06 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Розділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку частки, що зареєстрована за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , квартири АДРЕСА_1 , тобто на частину частку від всієї квартири.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку частки, що зареєстрована за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , квартири АДРЕСА_2 , тобто на частину частку від всієї квартири.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку частки, що зареєстрована за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , площею 0,1000 га, кадастровий номер якої :09:462:0168, тобто на частину частку від даної земельної ділянки.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , частини вартості автомобілю Lexus ES250 2016 року випуску, в розмірі 338075,00 грн. (триста тридцять вісім тисяч сімдесят п`ять гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , понесені витрати по справі сплачений судовий збір в сумі 6670 грн. 06 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева