КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року

справа № 754/4352/21

провадження № 22-ц/824/6657/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.,

при секретарі: Яницькій О.Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «ОТП Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «ОТП Банк» Танцюри Юлії Борисівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року постановлене суддею Скрипкою О.І. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «ОТП Банк» (Банк, відповідач) про захист прав споживача, в якому просив стягнути із Банку 34 511 435,11 грн, з яких: 242 089,50 грн інфляційних нарахувань, 126 045,61 грн 3 % річних та 34 143 300,00 грн пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 04 лютого 2022 року представник позивача подав до першої інстанції заяву про часткову зміну підстав позову.

В обґрунтування позову вказував, що у листопаді 2019 року він звернувся до Банку із платіжними дорученнями на перерахування коштів з його банківського рахунку на рахунок ОСОБА_2 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 вересня 2019 року він уклав із відповідачем договір про надання банківських послуг шляхом приєднання за заявою-анкетою про надання банківських послуг, за яким йому було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 . Станом на 14 листопада 2019 року на поточному рахунку позивача обліковувалась сума у розмірі 3 215 911,92 грн. У період з 15 по 19 листопада 2019 року позивач через електронну платіжну систему «OTP SMART» подав до Банку три платіжних доручення: № 14 від 15 листопада 2019 на суму 1 495 000,00 грн, № 15 від 18 листопада 2019 на суму 1 400 000,00 грн та № 16 від 19 листопада 2019 на суму 320 000,00 грн, - а всього на загальну суму 3 215 000,00 грн. Переказ коштів повинен був здійснюватися на поточний рахунок іншої особи ( ОСОБА_2 ), відкритий у цьому ж Банку, з призначенням платежів: оплата об`єктів нерухомості за попереднім договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2019 року.

Банк вказані платіжні доручення не виконав та відхилив їх, про що в системі «OTP SMART» з`явилось відповідне повідомлення, яким пропонувалось за отриманням більш детальної інформації звернутися до Довідкового центру Банку. В подальшому позивачу стало відомо, що кошти на його поточному рахунку арештовано і рахунок заблоковано, а причини та правові підстави щодо таких обмежень права розпорядження рахунком або про ініціатора арешту Банк тривалий час не повідомляв і ігнорував звернення ОСОБА_1 .

Позивач вказував, що у березні 2020 року він звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача (справа № 754/2880/20), рішенням якого від 05 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року його вимоги були задоволені частково. Під час розгляду цієї справи було встановлено, що причиною обмежень права розпорядження рахунком було виконання Банком ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року у справі №757/58268/19-к (провадження №1-кс-51808/2019) про накладення арешту на грошові кошти позивача на його поточному рахунку № НОМЕР_1 в АТ »ОТП Банк». Позивач наголошував на тому, що Банк безпідставно виконав вказану ухвалу, оскільки вона була доставлена до банку у неналежний спосіб (простим поштовим листом), а тому, на його думку, виконанню не підлягала. Крім того, в подальшому було встановлено, що вказана ухвала слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва не постановлювалася і на виконання до будь-яких установ та організацій не направлялася. 12 березня 2021 року на виконання постанови Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року у справі № 754/2880/20, Банк перерахував з поточного рахунку позивача на поточний рахунок ОСОБА_2 суму в розмірі 3 215 000,00 грн без стягнення плати за виконання цього переказу.

Посилаючись на викладені обставини, а також стверджуючи про порушення відповідачем його прав на належну якість банківської послуги, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», позивач просив стягнути з Банку на свою користь інфляційні нарахування в розмірі 242 089,50 грн та три відсотка річних в сумі 126 045,61 грн на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також стягнути пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за весь період невиконання переказу коштів з поточного рахунку позивача на поточний рахунок ОСОБА_2 : з 22 березня 2020 року по 11 березня 2021 року в розмірі 34 143 300,00 грн. А всього позивач просив стягнути із відповідача 34 511 435,11 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення із відповідача пені у розмірі 34 143 300,00 грн, позивач також стверджував, що внаслідок неналежного виконання Банком своїх зобов`язань, для нього настали вкрай негативні правові наслідки у вигляді обов`язку сплати штрафних санкцій на загальну суму 22 344 250,00 грн за попереднім договором купівлі-продажу нерухомості від 11 жовтня 2019 року, укладеним із ОСОБА_2 . Позивач зазначив, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у справі № 754/78/20 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто із ОСОБА_1 на її користь 22 344 250,00 грн штрафних санкцій за порушення строків здійснення розрахунків за цим попереднім договором, з яких: 16 075 000,00 грн штрафу та 6 269 250,00 грн пені.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із Акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 інфляційні нарахування у розмірі 242 089,50 грн, три відсотка річних в розмірі 126 045,61 грн, пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 22 березня 2020 року по 11 березня 2021 року в розмірі 22 344 250,00 грн та 11 350,00 грн судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, 23 червня 2022 року представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення пені в розмірі 22 344 250,00 грн змінити та стягнути з відповідача пеню в розмірі 22 586 339,50 грн; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначив, що він не може погодитися із висновком суду першої інстанції, який на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України зменшив розмір заявленої до стягнення пені з 34 143 300,00 грн до 22 344 250,00 грн, тобто до розміру збитків позивача, встановлених рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у справі № 754/78/20. На думку представника позивача, суд першої інстанції не врахував, що окрім збитків в розмірі 22 344 250,00 грн, позивач також поніс інфляційні збитки у розмірі 242 089,50 грн, які підлягали врахуванню при визначенні розміру пені згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, за оцінкою представника позивача, розмір пені, який підлягає стягненню із Банку, не може бути меншим 22 586 339,50 грн, яка вираховується шляхом додавання визначеного до стягнення розміру інфляційних втрат та суми понесених позивачем збитків:

242 089,50 + 22 344 250,00 грн = 22 586 339,50 грн.

Відповідач також не погодився із рішенням суду і 28 червня 2022 року та представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року у справі № 754/4352/21 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга відповідача мотивована посиланнями на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 62, ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 534, ч. 2 ст. 535 Кримінального процесуального кодексу України, ч. 4 ст. 612, ч. 2 ст. 625, ст. 1073 Цивільного кодексу України, а також ч. 5 ст. 49, ч. 2 ст. 78, ч. 6 ст. 82, ст. 83 та ч. 4 ст. 263Цивільного процесуального кодексу України. Вказані порушення, на думку відповідача, призвели до помилкових висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Відповідач наголошував на тому, що суд першої інстанції безпідставно не врахував при вирішенні справи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184 цс 20) щодо порядку застосування до спірних правовідносин приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідач вказував на порушення судом першої інстанції норм ст. 36 Цивільного процесуального кодексу України під час вирішення заяви Банку про відвід головуючій судді Скрипці О.І. від розгляду даної справи.

14 вересня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від апеляційної скарги (т. 3 а.с. 205-206).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року прийнято відмову ОСОБА_1 від поданої апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача. Апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 закрито.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача відмовлено.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року вирішено стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» судові витрати на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 438 369, 84 грн.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2023 року касаційну скаргу позивача задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду від 19 січня 2023 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належно не повідомив позивача чи його представника про розгляд справи, призначений на 15 вересня 2022 року, в якому було ухвалено оскаржуване судове рішення, а матеріали справи не містять даних про таке повідомлення чи доказів направлення відповідного повідомлення. Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог цивільного процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасника справи - ОСОБА_1 , не забезпечив останньому можливості реалізувати надані законом права, що стало підставою для скасування ухваленої Київським апеляційним судом постанови від 15 вересня 2022 року та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на довідку від 18.04.2023 року Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка», згідно з якого за медичними показниками у ОСОБА_3 - стан непрацездатності.

Згідно із ч. 5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки цій особі.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що справа призначалась до розгляду судами неодноразово, належним чином повідомлений позивач не прибув у судове засідання, колегія суддів дійшла висновку відхилити клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 уклав із Акціонерним товариством «ОТП Банк» договір про надання банківських послуг, за яким позивачу, як клієнту, було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 , валюта рахунку - гривня. Укладення договору відбулось шляхом підписання сторонами заяви-анкети про надання банківських послуг АТ »ОТП Банк» № 005/001833/19 від 05 вересня 2019 року.

Підписавши заяву-анкету, клієнт ОСОБА_1 погодився (акцептував) та визнав невід`ємними частинами заяви-анкети типові договори, правила та тарифи АТ «ОТП Банк»: Договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб (публічний), Правила користування рахунками АТ «ОТП Банк» (публічні), Договір про надання послуг дистанційного обслуговування засобами системи OTP SMART (публічний) і Типові тарифи АТ «ОТП Банк».

Станом на 15 листопада 2019 року на поточному рахунку позивача обліковувалися його власні кошти в сумі 3 215 911,92 грн.

Крім того, позивачем було активовано послугу дистанційного онлайн обслуговування клієнта засобами системи OTP SMART АТ «ОТП Банк». Відповідно до тарифів АТ «ОТП Банк» на обслуговування у системі OTP SMART (додаток № 1 до рішення Тарифного комітету № 21 від 13.05.2019) тариф на перекази в мережі АТ «ОТП Банк» на рахунок іншої особи, не встановлено (тобто такий переказ не тарифікується, комісія не стягується, вартість банківської послуги не визначено).

У період 15-19 листопада 2019 року позивачем через систему OTP SMART, із урахуванням встановленого ліміту переказів не більш як 1 500 000,00 грн на день, було подано до Банку три платіжних доручення про переказ коштів на користь ОСОБА_2 (поточний рахунок № НОМЕР_2 в АТ «ОТП Банк»), із призначенням платежу - за нерухоме майно згідно попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 11 жовтня 2019 року, а саме: № 14 від 15 листопада 2019 року на суму 1 495 000,00 грн, яке прийнято відповідачем 15 листопада 2019 року; № 15 від 18 листопада 2019 року на суму 1 400 000,00 грн, яке прийнято відповідачем 18 листопада 2019 року та № 16 від 19 листопада 2019 року на суму 320 000,00 грн, яке прийнято відповідачем 19 листопада 2019 року.

Всього позивачем було подано три платіжних доручення на перерахування грошових коштів на загальну суму 3 215 000,00 грн з його поточного рахунку, відкритого в АТ «ОТП Банк», (здійснення видаткових банківських операцій) на поточний рахунок ОСОБА_2 , відкритий також в АТ «ОТП Банк», тобто здійснення переказу в межах одного банку (внутрішньобанківський переказ), який не тарифікується.

Однак, вказані розпорядження банком виконані не були і грошові кошти за ними не перераховані.

Відмову у виконанні вказаних розпоряджень клієнта мотивовано тим, що 14 листопада 2019 року на адресу Банку надійшла ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) про накладення арешту на грошові кошти позивача на його поточному рахунку № НОМЕР_1 в АТ «ОТП Банк». Вказана ухвала надійшла до Банку простим поштовим відправленням. Отриману ухвалу відповідач прийняв до виконання та того ж дня, 14 листопада 2019 року, Банк наклав арешт на рахунок ОСОБА_1 , у зв`язку з чим виконання платіжних доручень було неможливим і у здійсненні грошових переказів позивачу було відмовлено.

22 листопада 2019 року позивач звернувся до Банку із заявою, у якій просив повідомити про причини блокування Банком рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на його ім`я, шляхом направлення відповіді на його електронну адресу - uzpzps@gmail.сom.

21 грудня 2019 року Банк надав відповідь на зазначену заяву ОСОБА_1 від 22 листопада 2019 року, в якій повідомив, що причиною блокування його рахунку став арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к, провадження № 1-кс-51808/2019, яку Банк отримав 14 листопада 2019 року.

28 травня 2020 року Банк направив офіційний запит до Печерського районного суду міста Києва, у відповідь на який суд листом від 09 червня 2020 року повідомив, що ухвала від 04 листопада 2019 року щодо арешту коштів ОСОБА_1 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва не постановлювалася та до будь-яких установ та організацій на виконання не направлялася.

Після отримання вказаного листа Банком було знято арешт із рахунку позивача, про що останнього повідомлено письмово листом від 17 червня 2020 року за № 68-3-68-3-1-68-3-2/9492.

Судом першої інстанції також встановлено, що з огляду на невиконання вказаних платіжних доручень, у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до АТ «ОТП Банк» у справі № 754/2880/20, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо блокування банківського рахунку ОСОБА_1 , відмови у здійсненні переказу та ненадання своєчасно інформації стосовно підстав блокування, а також про зобов`язання відповідача здійснити протягом трьох днів з дня набрання законної сили рішенням суду переказ коштів у сумі 3 215 000,00 грн з рахунку позивача на рахунок ОСОБА_2 без стягнення плати за виконання цього переказу. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року, вказані позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання вказаних судових рішень у справі № 754/2880/20 Банк 12 березня 2021 року здійснив переказ коштів у сумі 3 215 000,00 грн з рахунку позивача на рахунок ОСОБА_2 без стягнення плати за виконання цього переказу.

Однак, ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 754/2880/20 на підставі заяви ОСОБА_1 про відмову від позову постановлені у цій справі судові рішення визнано нечинними, прийнято відмову позивача від позову та закрито провадження у справі. Вказані обставини стали підставою для подачі позивачем у даній справі № 754/4352/21 заяви про часткову зміну підстав позову, яка була прийнята судом першої інстанції до розгляду.

Предметом спору у даній справі № 754/4352/21 є позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із АТ «ОТП Банк» інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 20 листопада 2019 року по 11 березня 2021 року, а також пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 22 березня 2020 року по 11 березня 2021 року.

Підставою заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив безпідставне невиконання Банком у встановлений законом строк трьох платіжних доручень на загальну суму 3 215 000,00 грн, поданих до АТ «ОТП Банк» в період з 15 по 19 листопада 2019 року.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача, у зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги про стягнення із АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 інфляційні нарахування у розмірі 242 089,50 грн та три відсотка річних у розмірі 126 045,61 грн за період з 20 листопада 2019 року по 11 березня 2021 року, а позовні вимоги в частині стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» задовольнив частково, зменшивши розмір заявленої до стягнення пені на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України до суми 22 344 250,00 грн.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає зазначеним критеріям з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ч. 2 ст. 1066 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

За змістом ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктами 3 та 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення із відповідача інфляційних нарахувань, трьох відсотків річних та частково задовольняючи вимоги про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції виходив з того, що ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) не підлягала прийняттю Банком до виконання, оскільки була отримана простим поштовим відправленням, що суперечить вимогам пункту 9.1. Глави 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/8976 (далі - Інструкція № 22), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що обмеження права позивача на розпорядження рахунком та невиконання платіжних доручень, поданих до Банку у період з 15 по 19 листопада 2019 року було протиправним. Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що прийняті відповідачем платіжні доручення позивача від 15 листопада 2019 року № 14, від 18 листопада 2019 року № 15 та від 19 листопада 2019 року № 16 мали бути виконані не пізніше наступного дня їх оформлення.

Висновок суду першої інстанції про протиправність відмови Банку у виконанні платіжних доручень позивача мотивований, зокрема, посиланням на положення ч. 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та пункту 9.1. Глави 9 Інструкції № 22.

Згідно із ч. 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» арешт на майно банку (крім коштів, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку), арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду.

Відповідно до пункту 9.1. Глави 9 Інструкції № 22 обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що розміщені на його рахунку/ах відповідно до положення статті 1074 Цивільного кодексу України не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

Згідно з абзацом другим пункту 9.1. Глави 9 Інструкції № 22 виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця (далі - виконавець), судовим рішенням (у тому числі рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження (далі - документ про арешт коштів).

Банк приймає до виконання документ про арешт коштів, який доставлено до банку самостійно виконавцем (представником/повіреним, помічником приватного виконавця), слідчим, представником суду, слідчого судді, прокурора, контролюючого органу або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є виконавець, суд, слідчий суддя, прокурор, контролюючий орган. Банк установлює повноваження особи, яка самостійно доставила документ про арешт коштів, у порядку, визначеному внутрішніми документами банку. Банк також приймає до виконання постанову про арешт коштів, надіслану виконавцем у формі електронного документа, з дотриманням вимог законодавства України з питань електронного документообігу, електронних довірчих послуг, захисту інформації (абзаци другий та третій пункту 9.1. Глави 9 Інструкції № 22).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково відхилив доводи відповідача з посиланням на правомірність своїх дій щодо виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) з огляду на приписи ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 534 та ч. 2 ст. 535 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якими судове рішення є обов`язковим до виконання.

На думку суду першої інстанції, у ч. 2 ст. 535 Кримінального процесуального кодексу України визначено загальне правило щодо необхідності надсилання копії судового рішення разом із розпорядженням про виконання і не встановлено порядок (умови) його надсилання, прийняття на виконання та безпосереднього виконання відповідним органом чи установою. Кримінальний процесуальний кодекс України, зазначив суд першої інстанції, встановлює порядок кримінального провадження в Україні (ч. 1 ст. 1 цього Кодексу), а не порядок виконання заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів, який регулюється спеціальним законодавством, зокрема, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Інструкцією № 22.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що доставлена до АТ «ОТП Банк» простим поштовим відправленням ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) не підлягала виконанню Банком, а дії відповідача щодо її виконання визнав протиправними та такими, що порушують законні права та інтереси позивача.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими з огляду на наступне.

У своїй постанові від 10 травня 2018 року у справі № 712/6137/15-ц Верховний Суд зазначив, що протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправною поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст. 8 Конституції України).

Відповідно до пункту 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України порядок виконання судових рішень визначається виключно законами України.

Правовий зміст наведеного положення Конституції України відображений також у положенні ч. 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з якою, як уже було зазначено вище, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кримінального процесуального кодексу України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Згідно із ч. 2 ст. 534 Кримінального процесуального кодексу України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.

Правовий аналіз наведених норм закону дає підстави стверджувати, що питання можливості виконання судового рішення не ставиться у залежність від того, який чином отримано таке рішення, а єдиною та достатньою підставою його виконання визнається факт набрання ним законної сили.

Матеріалами справи підтверджується обґрунтованість доводів відповідача про те, що отримана Банком ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) мала усі необхідні реквізити виконавчого документу. Відомостей про те, що вказана ухвала слідчим суддею не постановлювалася і на виконання до будь-яких установ та організацій не направлялася, у АТ «ОТП Банк» станом на дату її отримання не було.

За таких обставин, у Банку не було підстав залишати вказану ухвалу без виконання. Крім того, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що положення ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та положення пункту 9.1. Глави 9 Інструкції № 22, на які посилався суд першої інстанції, не містять вказівки про те, що у разі надходження до банку чи іншої установи документу про арешт коштів простим листом, такий документ підлягає поверненню без виконання.

Посилання позивача та суду першої інстанції на роз`яснення Національного банку України, надані у листах від 14 вересня 2020 року та від 22 лютого 2021 року, є безпідставними, адже станом на момент виникнення спірних правовідносин вказаних роз`яснень не існувало. Більше того, як правильно зазначив суд першої інстанції, такі листи не є нормативно-правовими актами і носять виключно рекомендаційний характер, в той час як відповідно до положень Конституції України та Закону України «Про банки і банківську діяльність» порядок виконання судових рішень визначається виключно законами України.

Таким чином, дії АТ «ОТП Банк» щодо виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) про накладення арешту на грошові кошти, які знаходилися на рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 , відкритому в АТ «ОТП Банк», заборону розпоряджатися грошовими коштами, що знаходилися на вказаному рахунку ОСОБА_1 були правомірними та такими, що відповідали імперативним приписам Конституції України, Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Кримінального процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із доводами АТ «ОТП Банк» про безпідставність посилань суду першої інстанції на наявність кримінального провадження № 0002669 від 16.03.2020 та на висновок досудового розслідування в межах цього кримінального провадження як на підставу встановлення вини АТ «ОТП Банк» у невиконанні платіжних доручень позивача, поданих до Банку у період 15-19 листопада 2019 року.

Згідно із приписами ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України документом, що може підтверджувати наявність вини у діях особи є виключно вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили.

Таким чином, сама по собі наявність відкритого кримінального провадження та доводи, викладені у висновку досудового розслідування, не можуть вказувати на протиправність дій Банку під час накладення арешту на кошти позивача згідно з ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019).

Пунктом 9.7. Інструкції № 22 передбачено, що якщо на кошти накладено арешт і на рахунку арештована сума коштів менша, ніж та, що зазначена в документі про арешт коштів, то банк не приймає до виконання платіжні доручення клієнта і повертає їх згідно з пунктом 2.15 глави 2 цієї Інструкції.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що накладення відповідачем арешту на грошові кошти на рахунку позивача мало місце 14 листопада 2019 року.

Отже, з огляду на ту обставину, що станом на 15 листопада 2019 року на поточному рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 , відкритому в АТ «ОТП Банк», обліковувався арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019), виконання платіжних доручень, які позивач подав до Банку в період з 15 по 19 листопада 2019 року було неможливим, у зв`язку з чим вони були повернуті без виконання.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що отримавши 09 червня 2020 року відповідь з Печерського районного суду міста Києва про те, що ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) не постановлювалася та на виконання до будь-яких установ не направлялася, Банк відповідно до приписів ст. 1073 Цивільного кодексу України повинен був самостійно здійснити перерахування коштів за раніше поданими, проте не виконаними платіжними дорученнями позивача.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції, платіжні доручення позивача були повернуті без виконання. Отже, платіжні доручення, які не були прийняті Банком до виконання та були повернуті, не могли бути виконані і в подальшому після встановлення того, що ухвала слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі № 757/58268/19-к (провадження № 1-кс-51808/2019) не постановлювалася і на виконання до будь-яких установ не направлялася, та після зняття арешту з рахунку позивача.

Позивач після встановлення вказаних вище обставин своїм правом на подачу до Банку нових платіжних доручень на перерахування грошових коштів не скористався.

Як вбачається із матеріалів справи, перерахунок коштів у розмірі 3 215 000,00 грн з поточного рахунку позивача, відкритого в АТ «ОТП Банк», на поточний рахунок ОСОБА_2 , відкритий також в АТ «ОТП Банк», був здійснений Банком на виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року у справі № 754/2880/20, яке набрало законної сили на підставі постанови Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року.

Водночас, судом першої інстанції встановлено, що вказані судові рішення у справі № 754/2880/20 були визнані нечинними на підставі ухвали Верховного Суду від 03 листопада 2021 року, якою також було прийнято відмову ОСОБА_1 від позову, а провадження у цій справі закрито.

Отже, з наведеного вбачається, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що подані до Банку платіжні доручення позивача № 14 від 15 листопада 2019 року, № 15 від 18 листопада 2019 року та № 16 від 19 листопада 2019 року підлягали виконанню не пізніше наступного дня їх оформлення.

Позивачем не доведено наявності у діях АТ «ОТП Банк» ознак протиправності та порушення банківських правил та звичаїв ділового обороту.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для покладення на АТ «ОТП Банк» відповідальності згідно з приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді сплати інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних за період з 20 листопада 2019 року по 11 березня 2021 року і задоволення позову у цій частині вимог.

Оскільки під час накладення арешту на поточний рахунок позивача та повернення платіжних доручень, поданих у період з 15 по 19 листопада 2019 року, Банк діяв правомірно, відсутні підстави стверджувати про наявність з боку АТ «ОТП Банк» порушення зобов`язання у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із доводами апеляційного оскарження, в яких відповідач стверджував про неправильне застосування судом першої інстанції положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Згідно з ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 25 січня 2022 у справі № 761/16124/15-ц, обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що дійсний зміст приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, базою нарахування заявленої до стягнення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пені у розмірі 34 143 300,00 грн, була загальна сума коштів, яку позивач просив перерахувати зі свого рахунку на підставі платіжних доручень № 14 від 15 листопада 2019 року, № 15 від 18 листопада 2019 року та № 16 від 19 листопада 2019 року - 3 215 000,00 грн.

Відхиляючи доводи Банку про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, суд першої інстанції зазначив, що правовідносини у даній справі та у справі № 761/16124/15-ц не є подібними, оскільки у даній справі спір виник у зв`язку в виконанням зобов`язань за договором банківського рахунку, а у справі № 761/16124/15-ц - з депозитних правовідносин.

Утім, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

У своїй постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок щодо порядку застосування ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у спірних правовідносинах споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком зобов`язань за договором банківського вкладу.

За своєю правовою природою послуги з обслуговування банківського рахунку та банківського вкладу (депозиту) є різновидами банківських фінансових послуг.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

З цього приводу у своїй постанові від 18 травня 2022 року у справі № 310/9447/18 Верховний Суд зазначив:

«…внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

З урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми необхідно трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ необхідно трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.»

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 539/4098/18 та від 14 квітня 2022 року у справі № 361/4256/19.

З огляду на наведене, суд першої інстанції помилково вважав, що правовідносини у даній справі та у справі № 761/16124/15-ц не є подібними.

Водночас, як правильно зазначив Банк у доводах апеляційного оскарження, посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, є безпідставним, оскільки Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року під час розгляду справи № 755/10947/17 зазначила, що під час вирішення тотожних спорів має враховуватись остання правова позиція.

Оскільки останні за часом правові позиції з приводу порядку застосування ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 310/9447/18, саме ці правові позиції підлягали врахуванню під час вирішення справи по суті.

Судом першої інстанції було встановлено, що здійснення переказу в межах одного банку (внутрішньобанківський переказ) не тарифікується. Тобто вказана послуга надавалася позивачу безкоштовно. Отже, підстав для нарахування та стягнення із відповідача пені, визначеної положенням ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку не було.

Таким чином, правові підстави для покладення на Банк відповідальності у вигляді стягнення пені згідно з приписами ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Висновки суду першої інстанції з посиланням на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у справі № 754/78/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за порушення умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 11 жовтня 2019 року на загальну суму 22 344 250,00 грн, з яких: 16 075 000,00 грн штрафу та 6269250,00 грн пені, - також є безпідставними, оскільки вказане рішення не має преюдиційного значення під час вирішення спірних правовідносин у даній справі № 754/4352/21, адже суб`єктний склад та предмет позову у вказаних справах є різними. АТ «ОТП Банк» не було учасником судового провадження під час вирішення справи № 754/78/20, а тому обставини, встановлені судом в межах розгляду вказаної справи не мають обов`язкового значення для сторони відповідача у даній справі.

Інші доводи апеляційного оскарження відповідача не мають визначального значення з огляду на встановлені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права під час вирішення справи у суді першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача інфляційних нарахувань, трьох відсотків річних та пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року у справі № 754/4352/21 скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 26 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді