РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Лутая А.М.,

за участю: секретаря судового засідання Ваврисевич О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 у липні 2021 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійним договору позики, який обґрунтовує тим, що на даний час у провадженні Володимир-Волинського міського суду знаходиться справа № 154/3848/20 за позовом відповідача ОСОБА_3 до позивача про стягнення з нього 3 300 доларів США, як заборгованості за договором позики, підтвердженим розпискою від 19.10.2019. Свій позов ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що він нібито дав позивачу в борг 3 300 доларів США за умови повернення йому зазначеної суми до 19.10.2020, що доводиться власноруч написаною позивачем розпискою від 19.10.2019, якою також підтверджено факт отримання позивачем цих грошових коштів. В реальності жодних грошей за цією розпискою позивач ніколи не отримував від відповідача, про що, на думку позивача, свідчить навіть те, що в тексті розписки відсутнє зазначення моменту передання грошових коштів, що є істотною умовою договору позики. Фактично ця розписка складалася не на підтвердження реального отримання від ОСОБА_3 грошових коштів, а з іншою метою. Позивач зазначив, що з відповідачем ОСОБА_3 він познайомився в березні-квітні 2019 року через їх спільного знайомого ОСОБА_5 , коли ОСОБА_3 запропонував останньому та позивачу виконати будівельні роботи, а саме побудувати добудову до будинку ОСОБА_3 . Роботу вони виконали приблизно за два тижні, і ОСОБА_3 з ними було проведено розрахунок за виконані роботи, після чого позивач з ОСОБА_6 поїхали за кордон на роботу. Після повернення із-за кордону, через півтора місяця, ОСОБА_3 запропонував позивачу роботу на кількох будівельних об`єктах. Фактично у ОСОБА_3 позивач пропрацював на таких роботах близько року, з червня 2019 року по червень-липень 2020 року. За перші два місяці роботи ОСОБА_3 з позивачем не провів розрахунок за виконану роботу, у зв`язку з чим було погоджено, що в рахунок за вже виконану позивачем роботу на 6-7 тис. грн. відповідач передає позивачу автомобіль марки «Фольксваген ЛТ 28», державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого вони спільно оцінили в 2 300 доларів США, а різницю позивач буде відробляти, працюючи у ОСОБА_3 на об`єктах, після чого автомобіль буде переоформлений у власність позивача. На таких умовах ОСОБА_3 у вересні 2019 року передав позивачу вказаний автомобіль, техпаспорт від нього і страховий поліс. Коли в жовтні 2019 року постало питання проведення взаєморозрахунків, то у позивача з ОСОБА_3 виникли розбіжності щодо розміру його оплати за виконані роботи, та, відповідно суми коштів, які позивач ще мав відпрацювати за вказаний автомобіль, який продовжував залишатися в користуванні позивача. Тоді ОСОБА_3 , діючи на позивача психологічно, запропонував щоб позивач написав розписку на суму 3 300 доларів США, що складається з 2 300 доларів США вартості автомобіля, та 1 000 доларів США вартості матеріалів, які якби були перевикористані позивачем під час роботи на будівельних об`єктах, в той час як реально цих коштів ОСОБА_3 передавати не буде. ОСОБА_3 пояснив, що ця розписка йому потрібна лише формально, як страховка від того, що позивач буде продовжувати працювати у нього та відробляти на його об`єктах вартість автомобіля. Позивач погодився написати таку розписку на вказаних умовах та продовжувати працювати в ОСОБА_3 на об`єктах. 19 жовтня 2019 року позивач написав цю розписку під диктовку ОСОБА_7 , у присутності ОСОБА_3 , який корегував текст розписки. Позивач хотів зазначити у розписці, що ці гроші враховуються у вартість автомобіля, який ОСОБА_3 йому передав у користування з наступним оформленням права власності на цей автомобіль, але, діючи на позивача психологічно, ОСОБА_3 не дав цього зробити, та настояв писати розписку за змістом, який вони продиктують. Позивач зауважив, що ніякі кошти йому не передавалися по розписці, і не мали передаватися, та він їх не отримував. На даних домовленостях позивач продовжував працювати в ОСОБА_3 до початку літа 2020, допоки ОСОБА_3 з ОСОБА_8 не поїхав на все літо на море. Перед від`їздом ОСОБА_3 попросив позивача почекати до вересня, і тоді вони закриють питання щодо автомобіля. В той час, як ОСОБА_3 був на морі, приблизно у липні 2020, позивачу було заблоковано вказаний автомобіль іншим автомобілем на вул. Луцькій в м. Володимир. Особа, яка це зробила, назвався колишнім чоловіком власниці автомобіля ОСОБА_9 , та сказав, що позивач винуватий йому за автомобіль ще 350 доларів США. Позивач знав, що ОСОБА_3 не є власником автомобіля, проте останній запевняв, що проблем з переоформленням автомобіля із його власником не буде, так як розрахунок за машину з ОСОБА_9 вже був проведений. Позивач вважає, що таким чином ОСОБА_3 намагається отримати від нього кошти у шахрайський спосіб, оскільки в розписці фактично йшлося про порядок розрахунку за автомобіль, за який він повністю відпрацював.

Враховуючи вищезазначене позивач просить визнати недійсним договір позики укладений між ним та ОСОБА_3 , оформлений розпискою від 19.10.2019 на суму 3 300 доларів США, та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 18 серпня 2021 року на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 27 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначене судове засідання для розгляду справи по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову через його необґрунтованість та безпідставність. Відповідач зазначив, що обставини викладені позивачем у позовній заяві не відповідають дійсності, оскільки грошові кошти в сумі 3 300 доларів США ОСОБА_1 отримав від нього в день написання ним розписки, тобто 19.10.2019. Під час оформлення розписки та передачі коштів були присутні ОСОБА_10 та ОСОБА_7 . Текст розписки ОСОБА_1 ніхто не диктував, психологічно на позивача ніхто не тиснув. Гроші ОСОБА_1 просив для того, щоб віддати борги іншим людям. Також зазначив, що автомобіль марки «Фольксваген ЛТ», на який ОСОБА_1 вказує у позовній заяві, фактично належить йому ( ОСОБА_3 ), Цей автомобіль він дійсно надавав у користування ОСОБА_1 , проте жодної домовленості щодо переоформлення автомобіля на позивача, між ними не було.

Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України).

Відповідно до ст.12 ч.ч.2, 3, ст.81 ч.1 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 19 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 власноруч написав розписку, в якій зазначив, що він отримав від відповідача в борг грошові кошти в сумі 3 300 доларів США, які зобов`язується повернути відповідачу в строк до 19 жовтня 2020 року. Розписка підписана самим ОСОБА_1 та двома свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

У грудні 2020 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 боргу за вказаною розпискою.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 грудня 2020 року на підставі позовної заяви ОСОБА_3 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

При вирішенні спору суд виходить з такого.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Так, згідно з частиною першою п`ятою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК України (якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії).

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_13 у судовому засіданні не заперечували факт написання розписки від 19.10.2019, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц.

У даному випадку, суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 19.10.2019, надав оцінку поясненням сторін та їх представників у судовому засіданні і дійшов висновку, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики, які підтверджуються розпискою від 19 жовтня 2019 року.

Зі змісту розписки від 19.10.2019 вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у борг грошові кошти в розмірі 3 300 доларів США.

Суд вважає, що розписка від 19.10.2019 містить всі елементи договору позики, а саме дату її складання, отримання грошових коштів (в борг) в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним договору позики, позивач та його представник як на підстави позову посилалися також на ту обставину, що розписка ОСОБА_1 була написана вимушено, під психологічним тиском відповідача та під диктовку ОСОБА_7 , що гроші зазначені у розписці враховувались у вартість автомобіля, який ОСОБА_3 передав у користування позивачу з наступним оформленням права власності на цей автомобіль, і що насправді ніякі гроші за вказаною розпискою позивачу не передавалися, і не мали передаватися.

Однак, ці твердження позивача та його представника не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Так, в матеріалах справи міститься заява позивача з цього приводу до правоохоронних органів від 01.04.2021, за якою 20.04.2021 до ЄРДР внесені відповідні відомості за №0000189, але остаточне рішення за цією заявою на теперішній час не прийнято.

До того ж вказана заява щодо неправомірних дій відповідача ОСОБА_3 з`явилася лише після звернення ОСОБА_3 в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики, що, на думку суду, свідчить лише про намагання позивача ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики.

Крім того, в матеріалах справи є відповідь начальника Володимирського РВП ГУНП у Волинській області від 23.09.2022 №14426/52/01-2022, якою стверджується, що відповідач ОСОБА_3 неодноразово, а саме 04.12.2020 та 15.12.2021, звертався із заявами до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_14 , який незаконно заволодів автомобілем марки «Фольксваген ЛТ 28», державний номерний знак НОМЕР_1 , переданим йому ОСОБА_3 у користування в червні місяці 2020 року.

За клопотанням позивача та його представника в судовому засіданні були також допитані як свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Так, свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що 19.10.2019, перебуваючи вдома у ОСОБА_3 , вона бачила як той позичив ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 300 доларів США. Останній написав розписку, після чого отримав кошти від ОСОБА_3 та перерахував їх. Під час написання розписки вона не була присутня та особисто не диктувала текст розписки ОСОБА_1 . У розписці ОСОБА_1 зазначив її, а також ОСОБА_20 , який також знаходився в будинку, як свідків. Для чого ОСОБА_1 позичив гроші, вона не знає. Їй відомо, що у ОСОБА_3 є автомобіль марки «Фольксваген ЛТ», яким ОСОБА_1 , з дозволу ОСОБА_3 , користувався по роботі. Також свідок зазначила, що ОСОБА_1 і у неї неодноразово позичав гроші. Приблизно в листопаді-жовтні 2020 року вона прийшла додому до ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 обіцяв прийти й віддати борги як ОСОБА_3 , так і їй. ОСОБА_1 прийшов з дружиною, яка одразу стала вимагати від ОСОБА_3 щоб той переписав на них автомобіль, погрожуючи, що в іншому випадку вона спалить ОСОБА_3 будинок. Після цього дружина ОСОБА_1 невідомо з яких причин викликала поліцію. В присутності поліцейських, ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які на той час також прийшли до Матата, останній показав розписку написану ОСОБА_1 , і той підтвердив, що це він писав розписку, і що він дійсно винен ОСОБА_3 гроші. ОСОБА_1 в присутності вказаних осіб пообіцяв повернути ОСОБА_3 борг та автомобіль. При цій розмові дружина ОСОБА_1 не була присутня.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що разом з ОСОБА_1 працював у ОСОБА_3 на будівництві. За час роботи у нього не було жодних проблем з ОСОБА_3 щодо розрахунку за виконану роботу. Чи були такі проблеми у ОСОБА_1 , йому не відомо. Приблизно 2-3 роки тому, в його присутності, присутності ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та двох поліцейських, ОСОБА_3 показував написану ОСОБА_1 розписку на 3 300 доларів США, та вимагав від останнього повернення боргу по розписці. В той же час ОСОБА_1 підтвердив написання ним вказаної розписки, та пообіцяв повернути гроші та автомобіль марки «Фольксваген ЛТ». Для чого ОСОБА_1 позичав у ОСОБА_3 гроші, він не знає. Зазначив, що автомобіль марки «Фольксваген ЛТ» ОСОБА_3 надавав ОСОБА_1 у користування по роботі. Автомобілем ОСОБА_1 користувався приблизно 2-3 місяці, після чого залишив його собі з невідомих причин. Крім того свідок повідомив, що ОСОБА_1 , окрім ОСОБА_3 , винен гроші іншим людям.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні поясненням свідка ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_3 є його рідним братом. З ОСОБА_1 вони знайомі, оскільки разом з ним в 2019 році робили ремонт будинку його ( ОСОБА_17 ) матері. Зазначив, що влітку 2019 року брат через нього передавав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 300 доларів США, та два рази по 200 доларів США. Що це були за гроші, він не знає. У ОСОБА_25 було кілька автомобілів, у тому числі автомобіль марки «Фольксваген ЛТ», але куди він подівся йому не відомо.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 є його кумом, який неодноразово позичав у нього гроші, останній раз в сумі 500 доларів США, які так і не повернув. Йому відомо, що ОСОБА_1 у будівельних магазинах м. Володимира брав матеріали, але гроші за них не повертав, постійно позичав гроші в ломбарді. Також він знає, що ОСОБА_1 позичав гроші й у ОСОБА_3 в розмірі 500 та 1000 доларів США. Зі слів ОСОБА_25 , ОСОБА_1 залишився винен йому 3 300 доларів США. Свідок зазначив, що ОСОБА_1 просив у ОСОБА_3 автомобіль для роботи. Чи хотів ОСОБА_24 залишити цей автомобіль собі, йому не відомо.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що її чоловік ОСОБА_1 неодноразово працював у ОСОБА_3 на будівельних об`єктах. Зі слів чоловіка їй відомо, що він домовився з ОСОБА_3 , що той в рахунок оплати за виконану роботу віддасть йому автомобіль. Одночасно вони погодили, що вартість автомобіля буде становити 2 300 доларів США. Пізніше чоловік під диктовку ОСОБА_7 написав ОСОБА_3 розписку на суму 3 300 доларів США. Чому саме на цю суму, вона не знає. Чоловік хотів вписати машину в розписку, але йому не дали цього зробити. Гроші по розписці чоловік не отримував. Оскільки ОСОБА_3 постійно тягнув з вирішенням питання щодо переоформлення автомобіля на її чоловіка, приблизно в листопаді-грудні 2019 року вона разом з чоловіком прийшла до ОСОБА_3 додому. ОСОБА_3 одразу накинувся на чоловіка з претензіями по роботі. Коли вона втрутилася, ОСОБА_3 почав виганяти їх з будинку. Після цього вона викликала поліцію. Коли приїхали поліцейські чоловік разом з ними зайшов у будинок, а вона залишилася чекати на вулиці. Зі слів чоловіка їй відомо, що окрім нього та поліцейських у будинку був лише ОСОБА_3 , в ході розмови не йшлося про розписку. Зазначила, що того дня вона не бачила ОСОБА_21 та ОСОБА_22 вдома у ОСОБА_26 .

Аналізуючи показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 суд вважає, що вони повністю спростовують обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і доводять обставини, що обґрунтовують заперечення відповідача. Суд не вбачає підстав піддавати сумніву показання вказаних свідків, оскільки вони узгоджуються між собою та з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Щодо показань свідка ОСОБА_19 суд відноситься критично, оскільки вона є дружиною позивача, а тому прямо зацікавлена в позитивному вирішенні справи. Крім того, обставини, про які свідок пояснила в судовому засіданні, їй відомі лише зі слів свого чоловіка.

Як було зазначено вище за своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на позивача.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем та його представником не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вони посилаються, тому підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору позики, суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 526, 610, 1046 - 1050 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позову до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, оформленого розпискою від 19.10.2019.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна і резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені 21.04.2023.

Головуючий А.М. Лутай