Провадження № 22-ц/801/879/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 рокуСправа № 127/12220/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди,

Рішення ухвалила суддя Венгрин О. О.

Рішення ухвалено о 17 год 38 хв в м Вінниці

Повний текст рішення складено 06 березня 2023 року,

Встановив:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що згідно наказу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» від 31 січня 2020 року № 51-к він був звільнений з посади в.о. начальника проектно-конструкторського відділу виробничо-технологічної служби КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» згідно ст. 40 ч. 1 п. 3 КЗпП України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2020 року (справа №127/5266/20) визнано незаконним наказ КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» від 31 січня 2020 року № 51-к, поновлено його на посаді з 31 січня 2020 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 178 923,41 грн. Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2021 року рішення суду змінено в частині дати поновлення на роботі: з 31 січня 2020 року на 04 лютого 2020 року і в частині суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу: з 178 923,41 грн. на 165 226,41 грн. Рішення суду від 25 листопада 2020 року про негайне поновлення на роботі було виконано лише 23 березня 2021 року згідно наказу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» № 138-к, тобто через 79 днів після ухвалення рішення суду.

Вважає, що відповідач за час затримки виконання судового рішення від 25 листопада 2020 року має сплатити йому 69 549,23 грн. середнього заробітку, враховуючи середньоденну заробітну плату. Крім того, незаконним звільненням йому спричинена моральна шкода, він був пригнічений звільненням, як єдиний годувальник в сім`ї, нервував і хвилювався через відсутність заробітку та можливості утримувати сім`ю, втратив спокій, в нього змінився встановлений життєвий устрій, були втрачені нормальні життєві зв`язки. Трудовий спір розглядався з 03 березня 2020 року (дата подачі позову) до 09 грудня 2021 року (дата постанови Верховного Суду у справі № 127/5266/20). Внаслідок постійних хвилювань у нього погіршився стан здоров`я, він звертався за медичною допомогою. Відповідно до висновку експерта від 23 травня 2022 року № СЕ-19/102-22/723-ПС у нього наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають повноцінному соціальному функціонуванню та психологічному благополуччю і виникли внаслідок впливу негативних обставин (незаконного звільнення з посади).

Тому просив стягнути з відповідача 69 549,23 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, 131 625,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та 5076,00 грн. витрат з оплати судово-психологічної експертизи.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 25 листопада 2020 року до 23 березня 2021 року, виходячи з його середньоденної зарплати в розмірі 880,37 грн.

В решті позову (про відшкодування моральної шкоди в розмірі 131 625,00 грн.) відмовлено.

Стягнуто з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 992,40 грн судового збору, 2765,60 грн витрат на правничу допомогу, в стягненні решти судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині повної відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, та прийняти в цій частині нову постанову про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в сумі 131 625,00 грн. Також просить: скасувати рішення суду про часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2765,60 грн. і прийняти в цій частині нову постанову про стягнення з відповідача на його користь понесені ним витрати по наданню професійної правничої допомоги в сумі 3000,00 грн. за підготовку позову до суду, 5000,00 грн. за представництво його інтересів у Вінницькому НДЕКЦ МВС України та 12 000,00 грн. за представництво його інтересів в суді першої інстанції, а всього 20 000,00 грн.; прийняти нову постанову про стягнення з відповідача на його користь 5076,00 грн. витрат на проведення судової психологічної експертизи; 8000,00 грн. витрат по наданню правової правничої допомоги по представництву його інтересів в суді апеляційної інстанції; стягнути витрати по сплаті судового збору. В іншій частині рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Зазначив, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а тому рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не взято до уваги, що рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 чітко визначено сферу застосування положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 116, ст. 117 та ст. 237-1 цього кодексу. Тому, суд першої інстанції при вирішенні питання про пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного звільнення, мав виходити не з положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а застосовувати ст. 257 ЦК України, згідно якої строк звернення працівника з такою вимогою становить три роки, обчислення якого відбувається за правилами, встановленими ст. 260 цього Кодексу. Таким чином вважає, що строки звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди ним не пропущені.

Судом першої інстанції не правильно визнано розмір витрат на правничу допомогу необґрунтованим та неспівмірним. Судом не враховано, що договором про надання правничої допомоги від 28 вересня 2022 року у п. 3.1 встановлено фіксований розмір гонорару, який позивач мав сплатити та сплатив адвокату у розмірі 12 000,00 грн., про що отримав квитанцію. Вважає, що зобов`язання по договору виконано, а тому суд при вирішенні питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу мав керуватися саме положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та ст. 627 і 629 ЦК України.

Відповідач КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

20 квітня 2023 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшло заперечення на відзив, у якому він вказує, що доводи відповідача відображені у відзиві базуються на неправильному трактуванні положень ст. 233, 237-1 КЗпП України, ст. 256-261 ЦК України та висновків Верховного Суду.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2020 року у справі № 127/5266/20 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним наказ КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» № 51-к від 31 січня 2020 року про звільнення із займаної посади ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на роботі в КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на посаді виконуючого обов`язки начальника проектно-конструкторського відділу виробничо-технологічної служби з 31 січня 2020 року. Стягнуто з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 178 923,41 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів) та 16 000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання (а. с. 7-17).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у справі № 127/5266/20 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2020 року змінено, третій і четвертий абзаци викладено в новій редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки начальника проектно-конструкторського відділу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» з 04 лютого 2020 року. Стягнути з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 165 226,41 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів). У решті рішення суду залишено без змін (а. с. 18-29).

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року касаційну скаргу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» залишено без задоволення, постанову Вінницького апеляційного суду залишено без змін (а. с. 30-37).

Наказом КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» «Про поновлення на роботі» № 138-К від 23 березня 2021 року скасовано наказ по підприємству від 31 січня 2020 року за № 51-к та поновлено на посаді виконуючого обов`язки начальника проектно-конструкторського відділу ОСОБА_1 з 04 лютого 2020 року; наказано заступнику генерального директора з інвестиційної діяльності допустити до виконання обов`язків начальника проектно-конструкторського відділу ОСОБА_1 ; головному бухгалтеру виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць за мінусом суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів ОСОБА_1 ; внести запис про поновлення на роботі до трудової книжки ОСОБА_1 : «Скасувати запис № 22 «Звільнення за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором п. 3 ст. 40 КЗпП України»; внести зміни до особової справи ОСОБА_1 . Підстава: постанова Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2021 року та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2020 року у справі № 127/5266/20 (а. с. 38).

Згідно копії постанов старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Пращука В. В. про відкриття виконавчого провадження № 64075552 від 12 січня 2021 року з виконання виконавчого листа № 127/5266/20 від 05 січня 2021 року та про закінчення зазначеного виконавчого провадження від 09 червня 2021 року за заявою стягувача ОСОБА_1 про виконання боржником КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» рішення суду в частині поновлення стягувача на посаді згідно наказу про поновлення на роботі № 138-К від 23 березня 2021 року (а. с. 40-41, 44-45).

Згідно довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 середньоденна заробітна плата позивача з грудня 2019 р. по січень 2020 р. становить 880,37 грн. (а. с. 180).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 23.08.2022 р., згідно яких з січня 2020 р., після звільнення з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», позивач отримував дохід з інших джерел (а. с. 97-101).

З висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/102-22/723-ПС від 23 травня 2022 року, вбачається, що 19 січня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Грачов А. В. звернувся в експертну установу із заявою щодо проведення судової психологічної експертизи на визначення немайнової (моральної шкоди), завданої ОСОБА_1 внаслідок незаконного звільнення його з посади (а. с. 46-53).

Згідно висновку експерта в досліджуваної особи ОСОБА_1 наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають повноцінному соціальному функціонуванню та психологічному благополуччю і виникли внаслідок впливу негативних обставин (незаконного звільнення з посади). Ситуація, що досліджується є психотравмувальною для ОСОБА_1 , йому завдано страждань (моральної шкоди). Можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 складає 20,25 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду (або у грошовому еквіваленті на момент складання даного висновку експерта 131 625,00 грн. (а. с. 53 на звороті).

В частині задоволених позовних вимог, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі - за період з 25 листопада 2020 року (дата ухвалення рішення Вінницьким міським судом Вінницької області) до 23 березня 2021 року (дата видачі наказу №138-К про поновлення ОСОБА_1 на посаді), виходячи з його середньоденної зарплати в розмірі 880,37 грн, рішення суду не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Відмовлячи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням в розмірі 131 625,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. Також, враховуючи те, що справа не є складною, цивільна справа має невеликий об`єм матеріалів (1 том), представник відповідача в судовому засідання заявила клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки розмір витрат не є обґрунтованим стороною позивача, не надано акта виконаних робіт, суд визнав заявлений розмір витрат позивача 20 000,00 грн. не співмірним із складністю справи та виконаній адвокатом роботі (наданим послугам), та з урахуванням часткового задоволення позову ОСОБА_1 , стягнув з відповідача КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на користь позивача ОСОБА_1 2765,60 грн. витрат на правничу допомогу, а в решті витрат на правничу допомогу у стягненні відмовив.

Такий висновок суд апеляційної інстанції вважає правильним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в іншій справі і згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доводів апеляційної скарги, факт завдання моральної шкоди та її розмір позивач обґрунтовує саме незаконним звільненням.

Як було зазначено, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2020 року у справі № 127/5266/20, з урахуванням його зміни постановою Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, визнано незаконним наказ КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» від 31 січня 2020 року № 51-к, поновлено ОСОБА_1 на посаді з 04 лютого 2020 року, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 165 226,41 грн. Тобто незаконність звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки начальника проектно - конструкторського відділу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» встановлено цими судовими рішеннями, що мають преюдиційне значення.

За наведених обставин апеляційних суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що внаслідок його незаконного звільнення (порушення права на працю) йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях через позбавлення його роботи і заробітної плати як джерела існування, необхідності зміни життєвих зв`язків, докладання додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав.

Виходячи із наведених норм КЗпП апеляційний суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої звільненням внаслідок незаконних дій відповідача, що встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2020 року у справі № 127/5266/20.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджені належними доказами.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк (стаття 233 КЗпП України).

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, справа № 1-5/2012 зроблено висновок, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом законів про працю України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.

З системного аналізу чинного законодавства та судової практики вбачається, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущено, суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції при вирішенні питання про пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного звільнення, мав виходити не з положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а застосовувати ст. 257 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки базуються на не правильному трактуванні норм законодавства.

Відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує саме незаконним звільненням, а тому застосуванню підлягають норми КЗпП України. Так, перебіг визначеного статтею 233 КЗпП України тримісячного строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Про порушене право (незаконність звільнення) позивач дізнався 09 грудня 2021 року, коли постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду справі № 127/5266/20 постанову Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2021 року залишено без змін та поновлено її виконання.

До суду із позовом про стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення позивач ОСОБА_1 звернувся 13 червня 2022 року (а. с. 1-3).

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду та не підтвердив відповідними доказами їх наявність. Поважних причин для поновлення пропущеного строку за вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, судом не встановлено.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 131 625,00 грн., спричиненої незаконним звільненням, у зв`язку з пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду із таким позовом.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності визнання судом першої інстанції розміру витрат на правничу допомогу необґрунтованим та неспівмірним апеляційним судом відхиляються.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» заперечував стосовно розміру відшкодування витрат на правничу допомогу та виходячи зі змісту клопотання доводив неспівмірність розміру таких витрат (а. с. 161-165).

Тому враховуючи складність справи, необхідність надання позивачу ОСОБА_1 адвокатом Грачовим А. В. послуг під час розгляду справи в суді та їх характер, потребу дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи і його результатом, взявши до уваги надану професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що співмірним розміром витрат на професійну правничу допомогу у справі, надання якої доведено відповідними доказами є сума 2765,60 грн.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. М. Стадник