Провадження № 2/369/305/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ковальчук Л.М.,

за участю секретаря Магеррамової Н.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділу реєстрації місця проживання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, і зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернуся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділу реєстрації місця проживання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, і зняття з реєстрації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.02. 2014 р., виданого 05.02.2014 р. держаним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. На момент отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 були зареєстровані його донька ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 . Даний факт підтверджується довідкою № 2300 від 07 жовтня 2020 року, виданою відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько Борщагівської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області. Разом з тим, відповідачі не проживають у вищезазначеному будинку більше десяти років. Вони добровільно виселилися з належного йому на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 . Місце проживання відповідачів на даний час позивачу невідомо. Факт непроживання відповідачів в належному йому на праві власності житловому будинку більш як 10 років і до сьогоднішнього дня підтверджується актами депутата 14-го виборчого округу Петропавлівсько- Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20 червня 2020 р., 20 липня 2020 року, 20 серпня 2020 року та 20 вересня 2020 року. Відповідачі, перебуваючи зареєстрованими в житловому будинку, що належить позивачу на праві особистої власності, не несуть ніяких витрат по утриманню будинку в належному стані, не сплачують поточних рахунків за комунальні послуги.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобов`язати Відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 20.10.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання.

05.11.2020 року від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 13.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачі в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є житловий будинок АДРЕСА_1 .

Даний будинок належав на праві власності позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.02.2014 року.

28.07.2016 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 43/50 частини житлового будинку, що підтверджується договором дарування 43/50 частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Холодницькою В.О.

Згідно з ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Власники володіють, користуються та розпоряджаються власністю за взаємною згодою. За відсутності такої згоди порядок володіння та користування майном може бути визначений судом за позовом одного або декількох співвласників.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української PCP, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

В позові зазначено, що відповідачі не проживають в спірному будинку більше десяти років, що вони добровільно виселилися з належного позивачу на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 . Місце проживання відповідачів на даний час позивачу, невідомо.

Однак, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_9 є власником 43/50 розміру частки будинку.

Згідно договору дарування 43/50 частин житлового будинку від 28.07.2016 року за адресою будинок АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_9 перейшло у 43/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачка користується приміщеннями: коридор 1-площею 21,0 кв.м, коридор 1-2 площею 6,3 кв.м, житлова кімната 1-3 площею 18,0 кв.м, кухня 1-4 площею 23,2 кв.м, санвузол 1-5 площею 4,0 кв.м, котельня 1-6 площею 8,0 кв.м, хол 1-7 площею 44,2 кв.м, житлова кімната 1-8 площею 26,7 кв.м, житлова кімната 1-9 площею 19,9 кв.м, санвузол 1-10 площею 5,1 кв.м, санвузол 1-11 площею 12,2 кв.м, житлова кімната 1-12 площею 27,2 кв.м, загальною площею 215,8 кв.м.

Також відповідачка користується ганком, терасою площею 16,4 кв.м, гаражем «Б», воротами металевими № 1, огородження № 2, воротами металевими № 3, свердловиною І, ямою каналізаційною II.

Відповідачі однією сім`єю мешкають, як чоловік і жінка, та зареєстровані в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд звертає увагу на той факт, що згідно договору дарування 43/50 частини житлового будинку від 28.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Холодницькою В.О., ОСОБА_9 є співвласницею спірного житлового будинку.

Вище зазначений договір на даний час є чиним, позивач вказаний договір не оскаржував у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщеннямзадоволенню не підлягають.

Оскільки судом відмовлено позивачу у визнанні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщення, тому не підлягають задоволенню похідні вимоги про зняття з реєстрації.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 29, 405 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Відділу реєстрації місця проживання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, і зняття з реєстрації, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 03.05.2023 року.

СУДДЯ Л.М.КОВАЛЬЧУК