ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» вересня 2023 року

м. Харків

справа № 638/15236/19

провадження № 22ц/818/818/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року в складі судді Цвіри Д.М.

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення сплачених грошових коштів та визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 липня 2003 року вона з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 червня 2014 року. В шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що після розірвання шлюбу сторони добровільно поділили більшість спільно набутого за період шлюбу майна, про що свідчить договір про поділ майна від 22 квітня 2015 року.

Вказала, що з липня 2014 року вона сплатила заборгованість за договорами кредиту в Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен банк Аваль» за № 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року в сумі 808 115,80 грн і 123 109,79 грн процентів за користування кредитом, та за № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року в сумі 708 620,10 грн заборгованості і 124 932,02 грн відсотків. Всього після розірвання шлюбу нею сплачено 1 764 777,71 грн власних коштів на погашення заборгованості та відсотків за договорами кредиту, укладеними під час шлюбу, кошти від яких були використані в інтересах сім`ї. Кредити повністю погашені в липні 2015 року.

Посилалася на те, що впродовж тривалого часу вона не зверталася з позовом до суду про стягнення частини цих коштів, оскільки добросовісно ставилась до досягнутої домовленості колишнього подружжя - сплатити кожен ту заборгованість, по якій відповідно він (вона) є позичальником. Проте її право порушено в той момент, коли ОСОБА_3 звернувся з позовом про стягнення погашеної ним частини кредиту. Отже позивач вважає за доцільне завити про наявність зустрічного зобов`язання.

Зазначила, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа №638/18499/18 за позовом ОСОБА_3 до неї про стягнення частини сплачених ним грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором. У зв`язку з зазначеними обставинами строк позовної давності слід відліковувати з моменту, коли вона дізналась про порушене право, а саме з 11 квітня 2019 року, коли було отримано SMS -повістку про виклик в судове засідання на 27 травня 2019 року до цього моменту про існування судової справи їй відомо не було.

Вказала, що після поділу частини майна у спільній сумісній власності сторін залишився зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 376 кв м, який збудовано в період шлюбу в 2007-2008 роках на місці іншого будинку, придбаного спільно подружжям на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2007 року. Ринкова вартість будинку становить 7 159 000,00 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 882 388,86 грн в якості частини грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 на погашення заборгованості за договорами кредиту в Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен банк Аваль» за № 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року та № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 376 кв м в порядку поділу спільного майна подружжя.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не надано належної оцінки доказам у справі. Так, в судовому рішення наведено кілька цитат з Сімейного кодексу України і висновок про відмову в задоволенні позовних вимог в частині поділу будинку без зазначення мотивів такої відмови. Вказала, що після її звернення до суду з даним позовом, відповідач намагався скасувати рішення суду, яким задоволено його ж позов і на підставі якого зареєстровано право власності на спірний будинок під час шлюбу, тобто відповідач намагався вивести майно зі спільної власності. Суд не врахував докази, подані нею про те, що саме вона сплачувала кредит. Зокрема, довідки про відсутність заборгованості та графік фактичного погашення, видані на її ім`я. Враховуючи те, що вона була позичальником за договорами, ніхто інший, окрім неї, не мав права сплачувати кредит без укладення додаткових угод і отримувати довідки подібного змісту. Всі довідки були видані на ім`я позичальника, її ім`я. Тож ставити під сумнів, хто саме був платником не було жодних підстав. При цьому, навіть відповідач у своєму відзиві не заперечував факт погашення цієї частини кредиту позивачкою, він тільки зазначив, що деякі платежі з 2012 року нібито були здійснені ним особисто, але не підтвердив це взагалі жодним доказом. Слід зауважити, що вона просила стягнути тільки ту частину коштів, яка була сплачена нею після розірвання шлюбу. Щодо витрат на правничу допомогу вказала, що орієнтований розмір витрат на правову допомогу в разі задоволенні апеляційної скарги складає 25 000,00 грн та буде уточнений на відповідній стадії судового процесу.

30 травня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_3 та його представник вважали, що судове рішення є законним, а апеляційна скарга необгрунтованою. Так, посилалися на те, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинилися ще з жовтня 2012 року. Про це було зазначено в позовній заяві ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Наполягали на тому, що спірний житловий будинок є особистою власністю ОСОБА_3 , який збудовано за особисті кошти ОСОБА_3 . Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Про що зазначено в рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року. Також, вказали, що у 2006 році ОСОБА_3 отримав у спадщину від ОСОБА_7 об`єкти нерухомості на території російської федерації, грошові вклади з нарахованими процентами, компенсаціями на банківських рахунках, іменні акції ТОВ «Газпром», дивіденди з нарахованими процентами по цим акціям, а всього, на суму 173 000,00 доларів США, що в подальшому було використано ним на придбання будинку та будівництво нового будинку. Наразі ОСОБА_3 проживає в цьому будинку зі своєю дружиною ОСОБА_8 . Щодо стягнення частини сплачених грошових коштів за кредитними договорами зазначили, що з наданих позивачкою документів не вбачається, що саме вона сплачувала ці кошти. Вважали за доцільне застосувати строк позовної давності до вимоги щодо поділу спірного житлового будинку, оскільки позивачка до моменту звернення до суду до вересня 2019 року цим майном не цікавилася, хоча повинна була це робити та нести відповідальність за житло. Також, строк позовної давності необхідно застосувати і до вимоги щодо стягнення частини грошових коштів, оскільки її право на звернення до суду виникло у липні 2015 року, а з позовом вона звернулася у вересні 2019 року. Щодо домовленості між подружжям з приводу сплати заборгованості за кредитними договорами вказали, що такої домовленості не було та це є припущенням позивачки.

В суді апеляційної інстанції представниця позивачки підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити та надала додаткові пояснення, які фактично дублюють доводи апеляційної скарги. Щодо доводів відзиву на апеляційну скаргу вважала їх надуманими. Так, зазначила, що вони грунтуються на доказах, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції. Відповідач на них навіть не посилався. Тому, вони не можуть розглядатися і в суді апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу та акцентував увагу суду на бездоказовості позовних вимог позивачки.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не довела належними та допустимими доказами що її право порушено та підлягає захисту.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 25 липня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 червня 2014 року справа № 639/4223/14-ц шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.46-47 том 1).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року по справі № 2-6386/08 за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок літ «В-2» загальною площею 376 кв м, житловою площею 106,1 кв м, що складається з приміщень цокольного поверху №№1-підсобне, №2-топочна, №3-коридор, №4-комора, №5-комора, №6-санвузол, №7-комора, всього по цокольному поверху 96,8 кв м приміщень першого поверху №8-передпокій, №9-санвузол, №10-кухня, №11-гараж загальною площею 123,1 кв м; приміщень 2-го поверху №12-коридор, №13-санвузол, №14-житлова, №15-житлова, №16-комора, №17-санвузол, №18-житлова, №19-комора загальною площею 122,0 кв м; приміщення мансарди «Вм» №20-житлова, №21-коридор, площею 34,1 кв м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18 том 1).

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 червня 2007 року ОСОБА_3 , на праві власності належить житловий будинок літ А-1 житловою площею 27,1 кв м, надвірні будівлі: вбиральня літ Б, льох літ Д, сарай літ Е, огорожа № 12, розташовані на земельній ділянці площею 494 кв м за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 20713782 від 27 жовтня 2008 року та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 20901619 від 13 листопада 2008 року власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 вказано ОСОБА_3 . Підстава виникнення права власності - рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року, справа №2-6386/08 (а.с.20,21 том 1).

Із аналітичної довідки про ринкову вартість майна від 04 вересня 2019 року, а саме житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 376,0 кв м, житловою площею 106,1 кв м вбачається, що з врахуванням ціноутворюючих факторів, а також принад і недоліків об`єкту дослідження, найбільш ймовірна величина ринкової вартості об`єкту, що є подібним об`єкту дослідження, станом на 04 вересня 2019 року з урахуванням округлення складає 7 159 000,00 грн (а.с.8-11 том 1).

Як вбачається з договору про поділ майна від 02 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. за реєстровим номером №183, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , подружжя, маючи на меті припинити право спільної сумісної власності подружжя дійшли згоди про його поділ щодо наступного майна: нежитлові приміщення підвалу № V, Va, Vб, Vв, Vг, VІІ, VІІа, VІІІа в літ А-4 загальною площею 153,7 кв м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка площею 0,0999 га, кадастровий номер :12:059:0030, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; гроші у сумі 430 000,00 грн (а.с.42-45 том 1).

Із довідки Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» № Д1/343/62-6402 від 20 травня 2019 року про стан кредиту, наданої ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1 ) вбачається, що заборгованість за кредитним договором №014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року, виданим Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» відсутня (а.с.41 том 1).

Як вбачається з довідки про операції за кредитом № Д1-/343/62-6404 від 20 травня 2019 року, виданої Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та наданої ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1 ) за період з 19 жовтня 2011 року по 10 травня 2019 року згідно кредитного договору № 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року були проведені наступні операції, зокрема, за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року погашено заборгованості щодо тіла кредиту в розмірі 808 115,80 грн, процентів 123 109,79 грн (а.с.34-35 том 1).

Із довідки Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» № Д1/343/62-6403 від 20 травня 2019 року про стан кредиту, наданої ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1 ) вбачається, що заборгованість за кредитним договором №014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року, виданим Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» відсутня (а.с.40 том 1).

Як вбачається з довідки про операції за кредитом № Д1-/343/62-6405 від 20 травня 2019 року, виданої Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та наданої ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1 ) за період з 19 жовтня 2011 року по 10 травня 2019 року згідно кредитного договору № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року були проведені наступні операції, зокрема, за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року погашено заборгованості щодо тіла кредиту в розмірі 708 620,10 грн, процентів 107 979,15 грн (а.с.37-38 том 1).

12 січня 2023 року ОСОБА_6 змінила своє прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с.192 том 2).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Частиною третьою статті 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з наведеними нормами сімейного законодавства України умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Крім того, для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.

Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 592/1626/22 (провадження № 61-9380св22).

Матеріали справи свідчать про те, що під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, між ОСОБА_6 та Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» укладено два кредитних договори, а саме кредитний договір № 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року на суму 865 964,28 грн та кредитний договір № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року на суму 758 370,95 грн.

ОСОБА_1 стверджувала, що ці договори укладено в інтересах сім`ї, грошові кошти, отримані за цими договорами, були витрачені за спільною згодою подружжя. В свою чергу, ОСОБА_3 не заперечував щодо цього.

Аналізуючи наведене та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про спільну відповідальність колишнього подружжя за зобов`язаннями, що виникли з укладених в інтересах сім`ї кредитних договорів № 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року та № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року.

Матеріали справи свідчать, що після розірвання шлюбу, за судовим рішенням, ОСОБА_1 самостійно сплатила заборгованість за вищевказаними кредитними договорами від 03 липня 2007 року та 17 серпня 2007 року.

На підтвердження особистої сплати заборгованості за кредитним договором № 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року ОСОБА_1 подала до суду довідку Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» № Д1/343/62-6402 від 20 травня 2019 року про стан кредиту, за яким заборгованість за кредитним договором №014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року, виданим Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» відсутня, та довідку про операції за кредитом № Д1-/343/62-6404 від 20 травня 2019 року, видану Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та надану ОСОБА_6 в тому, що за період з 19 жовтня 2011 року по 10 травня 2019 року згідно кредитного договору № 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року були проведені наступні операції, зокрема, за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року погашено заборгованості щодо тіла кредиту в розмірі 808 115,80 грн, процентів 123 109,79 грн.

На підтвердження особистої сплати заборгованості за кредитним договором № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року ОСОБА_1 подала до суду довідку Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» № Д1/343/62-6403 від 20 травня 2019 року про стан кредиту, за яким заборгованість за кредитним договором №014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року, виданим Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» відсутня та довідку про операції за кредитом № Д1-/343/62-6405 від 20 травня 2019 року, видану Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та надану ОСОБА_6 в тому, що за період з 19 жовтня 2011 року по 10 травня 2019 року згідно кредитного договору № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року були проведені наступні операції, зокрема, за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року погашено заборгованості щодо тіла кредиту в розмірі 708 620,10 грн, процентів 107 979,15 грн.

Водночас ОСОБА_3 не заперечував обставини особистої сплати ОСОБА_1 кредитних коштів у вказаний період, а вказував лише на пропуск строку позовної давності.

Установивши, що кредитні договори № 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року та № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року укладено під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в інтересах сім`ї, колегія суддів керується тим, що цивільні права та обов`язки за цими договорами виникають в обох із подружжя та дійшла висновку про те, що ОСОБА_3 має повернути ОСОБА_1 половину сплачених нею особисто коштів на виконання умов кредитних договорів за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року в розмірі 873 912,42 грн (808 115,80 грн + 123 109,79 грн + 708 620,10 грн + 107 979,15 грн = 1 747 824,84 / 2).

Твердження ОСОБА_1 про те, що стягненню підлягає сума в розмірі 882 388,86 грн, колегія суддів вважає помилковою, оскільки з довідки про операції за кредитом № Д1-/343/62-6405 від 20 травня 2019 року, виданої Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та наданої ОСОБА_6 , вбачається, що за період з 19 жовтня 2011 року по 10 травня 2019 року згідно кредитного договору № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року були проведені наступні операції, зокрема за період з липня 2014 року по 14 липня 2015 року погашено заборгованості щодо процентів 107 979,15 грн, а не 124 932,02 грн, як вказано позивачкою.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 376 кв м в порядку поділу спільного майна подружжя, колегія суддів виходить з такого.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

3гідно із частиною третьою цієї статті, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 205/6009/18 (провадження № 61-526св21).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року по справі № 2-6386/08 за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок літ «В-2» загальною площею 376 кв м, житловою площею 106,1 кв м, що складається з приміщень цокольного поверху №№1-підсобне, №2-топочна, №3-коридор, №4-комора, №5-комора, №6-санвузол, №7-комора, всього по цокольному поверху 96,8 кв м; приміщень першого поверху №8-передпокій, №9-санвузол, №10-кухня, №11-гараж, загальною площею 123,1 кв м; приміщень 2-го поверху №12-коридор, №13-санвузол, №14-житлова, №15-житлова, №16-комора, №17-санвузол, №18-житлова, №19-комора загальною площею 122,0 кв м; приміщення мансарди «Вм» №20-житлова, №21-коридор, площею 34,1 кв м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 червня 2007 року ОСОБА_3 , на праві власності належить житловий будинок літ А-1, житловою площею 27,1 кв м, надвірні будівлі: вбиральня літ Б, льох літ Д, сарай літ Е, огорожа № 12, розташовані на земельній ділянці площею 494 кв м за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , паспорт виготовлено станом на 18 березня 2008 року.

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 20713782 від 27 жовтня 2008 року та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 20901619 від 13 листопада 2008 року вбачається, що власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 вказано ОСОБА_3 , підстава виникнення права власності рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року справа №2-6386/08.

Таким чином, спірний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 під час перебування сторін у шлюбі, у зв`язку з чим вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на житловий будинок ОСОБА_3 спочатку посилався на те, що спірний житловий будинок збудовано після припинення шлюбних відносин за особисті кошти. Щодо рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року по справі № 2-6386/08 зазначив, що він не приймав участі в судових засіданнях у вказаній справі, не підписував жодних документів та не надавав повноважень жодним особам на ініціювання справи та участі в суді від його імені. В подальшому посилався на те, що в рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року по справі № 2-6386/08 встановлено, що будівництво спірного житлового будинку велося за його особисті кошти. Однак,

матеріали справи спростовують ці пояснення ОСОБА_3 . Також, вони не містять належних, достовірних та достатніх доказів щодо будівництва спірного нерухомого майна за кошти, які належали ОСОБА_3 особисто.

Твердження ОСОБА_3 про те, що спірний житловий будинок збудовано після припинення шлюбних відносин за особисті кошти, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Посилання ОСОБА_3 на зазначення в рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2008 року по справі № 2-6386/08 про те, що будівництво спірного житлового будинку велося за його особисті кошти, колегія суддів відхиляє, оскільки це не є обставиною, встановленою судом у рішенні в розумінні частиною 4 статті 82 ЦПК України.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірний житловий будинок та не надав доказів, які б підтверджували будівництво за особисті кошти, спірне нерухоме майно зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 , тому колегія суддів вважає за необхідне позов ОСОБА_1 в цій частині слід задовольнити та визнати спірний житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя і в порядку поділу цього нерухомого майна визнати за сторонами право власності за кожним на частину вказаного будинку.

Аналогічний за змістом викладено висновок Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2023 року у справі № 303/742/20 (провадження № 61-21270св21)

Щодо заявленого ОСОБА_3 клопотання в суді першої інстанції про застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року в справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди щодо поділу частини майна, щодо спірного будинку спору не виникало. Впродовж тривалого часу ОСОБА_1 не зверталась з позовом до суду про стягнення цих коштів, оскільки добросовісно ставилась до досягнутої домовленості колишнього подружжя сплатити кожен ту заборгованість, по якій відповідно він (вона) є позичальником. Коли вона отримала судову повістку до суду, про її виклик в якості відповідача за позовом ОСОБА_3 до неї, тільки тоді вона вирішила звернутися з даним позовом.

Встановивши, що спір між сторонами щодо поділу майна та стягнення сплачених грошових коштів до подання у грудні 2018 року ОСОБА_3 позову до ОСОБА_1 про стягнення частини сплачених грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором у справі № 638/18499/18 не виникав, то саме з моменту подачі позову ОСОБА_3 у справі № 638/18499/18 слід відраховувати позовну давність на звернення позивачки з даним позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки позивачка звернулася із зазначеним позовом до суду у вересні 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, то відсутні підстави для застосування позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи судове рішення, суд на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо відмови позивачці в задоволенні позову. Зважаючи на ці обставини, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задоволено на 99,04%, тому сплачений судовий збір за подачу позову в розмірі 9512,79 грн та сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 14 269,19 грн, а всього 23 781,98 грн підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення сплачених грошових коштів та визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 873 912,42 грн в якості частини грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 на погашення заборгованості за договорами кредиту в Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен банк Аваль» за № 014/1800/82/88833 від 03 липня 2007 року та № 014/1800/82/91003 від 17 серпня 2007 року.

Визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 376 кв м за кожним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 23 781,98 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 12 вересня 2023 року.