Справа № 643/2569/23
Провадження № 2-з/643/15/23
УХВАЛА

08.05.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бломберус С.А.,

представника позивача: Цимбалюк С.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк

України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача

ОСОБА_2

про захист прав споживачів, визнання бездіяльності незаконною та

зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати неправомірною відмову Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у проведенні реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за заявою від 02.07.2021 відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006;

- зобов`язати Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 20.12.2006 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 6806С79. В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між позивачем, відповідачем та третьою особою було укладено договір поруки № 6806Р від 20.12.2006. Крім того, 20.12.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір № 6806Z309, яким забезпечуються вимоги відповідача за кредитним договором. Предметом цього іпотечного договору є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 м.кв. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 стягнуто солідарно з позивача та третьої особи на користь відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 862, 09 доларів США та 24 002, 54 доларів США, а також 3 654, 00 грн. судових витрат. 26.09.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання даного рішення суду. 02.07.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення реструктуризації заборгованості за кредитним договором відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-ІХ від 13.04.2021. Листом від 11.10.2021 відповідач відмовив позивачу у проведенні реструктуризації заборгованості. Вказані дії відповідача щодо відмови у проведенні реструктуризації заборгованості позивач вважає незаконними, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої просить суд:

- заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно до вирішення спору по суті і набрання рішенням суду законної сили здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єкта нерухомості квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,8 м.кв., житловою площею 44,2 м.кв.;

- заборонити Акціонерному товариству «Державний експортно-імпортний банк України» до вирішення спору по суті і набрання рішенням законної сили здійснювати будь-які дії, спрямовані на заміну у будь-який спосіб кредитора в кредитному договорі № 6806С79 від 20.12.2006, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07.04.2023 позивачу було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.04.2023 відкрито провадження у справі № 643/2569/23, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, на підставі статті 53 Цивільного процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , підготовче засідання призначено на 08.05.2023 року.

Представник відповідача у підготовче засідання 08.05.2023 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Третя особа у підготовче засідання 08.05.2023 року не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

У підготовчому засіданні 08.05.2023 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої він просить суд:

- заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно до вирішення спору по суті і набрання рішенням суду законної сили здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єкта нерухомості квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,8 м.кв., житловою площею 44,2 м.кв.;

- заборонити Акціонерному товариству «Державний експортно-імпортний банк України» до вирішення спору по суті і набрання рішенням законної сили здійснювати будь-які дії, спрямовані на заміну у будь-який спосіб кредитора в кредитному договорі № 6806С79 від 20.12.2006, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 .

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд вирішив відмовити в її задоволенні, враховуючи наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України одним із видів забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення суду повинно прийматися з дотриманням зазначених принципів, які виражені також у статтях Цивільного процесуального кодексу України.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб`єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою.

В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися так, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони в процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач вказує на те, що 20.12.2006 року між відповідачем (іпотекодержатель) та позивачем (іпотекодавець) укладено іпотечний договір № 6806Z309, яким забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 20.12.2006 № 6806С79, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем. Предметом іпотеки на забезпечення викладених у кредитному договорі зобов`язань іпотекодавця є квартира, розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 26.09.2016 відкрито виконавче провадження № 52343637 за виконавчим листом № 643/8725/15-ц, виданим 08.09.2016 Московським районним судом м. Харкова про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» суми боргу у розмірі 32 862, 09 доларів США. nа 27 656, 54 грн. Тобто, на теперішній час державним виконавцем вчиняються дії з виконання виконавчого листа про стягнення суми боргу за кредитним договором, за яким позивачем заявлені вимоги про реструктуризацію зобов`язань.

Крім того, листом № 0000606/35272-22 від 15.11.2022 відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 281 від 15.04.2020 «Про затвердження критеріїв та умов визначення банками, в яких державі належить 75 і більше відсотків статутного капіталу, заходів з управління проблемними активами» прийнято рішення щодо реалізації прав вимоги за кредитним договором шляхом проведення відкритих аукціонів через систему торгів OpenMarket.

При цьому, позивач зазначає, що даний позов спрямований на спонукання визначеного Законом України «Про захист прав споживачів» спеціального суб`єкта до вчинення дій, які визначені ним, а саме зобов`язати Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування». Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову позивач намагається досягнути бажаного результату саме по відношенню до суб`єкта, який визначений Законом України «Про захист прав споживачів» - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України». Можливість покладання обов`язку на інших суб`єктів здійснити відповідні дії, які є предметом спору та вимогами позивача, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено. Таким чином, у разі невжиття заходів забезпечення позову та здійснення відповідачем дій, спрямованих на заміну кредитора за кредитним договором, призведе не лише до неможливості виконання можливого рішення на користь позивача, а й цілком нівелює весь судовий спір.

Як стверджує позивач, у даному випадку між сторонами наявний спір, що стосується виконання умов кредитного договору та примусового стягнення суми боргу за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015, на виконання якого видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, а саме у разі задоволення позовних вимог буде проведена реструктуризація зобов`язань за кредитним договором від 20.12.2006, що вплине на порядок та спосіб виконання рішення суду. З огляду на це існує реальний ризик того, що під час розгляду справи судом відбудеться примусове виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015, в тому числі реалізація нерухомого майна, що є предметом іпотеки, або зі сторони банку буде вжито заходів до заміни кредитора у кредитному договорі, внаслідок чого подальший розгляд справи буде безпредметним, що негативно впливає на ефективний розгляд справи.

Верховний Суд у постанові від 24.02.2021 у справі № 755/5333/20 вказав, що звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник повинен не лише навести, але й довести наявність підстав для вжиття заходів забезпечення цивільного позову, а також спроможну вірогідність саме таких обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 вказала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У даному випадку, між сторонами виник спір з приводу реалізації позивачем прав, передбачених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13.04.2021 № 1381-ІХ, а саме: права позивача на проведення реструктуризації заборгованості за кредитним договором.

Проте, запропоновані позивачем заходи забезпечення позову не є співмірними та адекватними із заявленими позовними вимогами, оскільки метою забезпечення поданого позову є не захист прав позивача як власника квартири, в тому числі не захист його прав у процедурі звернення стягнення на квартиру, а забезпечення можливості виконання рішення суду про зобов`язання відповідача провести реструктуризацію заборгованості, а також ефективний захист прав позивача у правовідносинах, що стосуються виключно права на таку реструктуризацію.

Доводи позивача з приводу того, що даний позов спрямований на спонукання визначеного Законом України «Про захист прав споживачів» спеціального суб`єкта провести реструктуризацію зобов`язань позивача за кредитним договором, а можливості покладання обов`язку на інших суб`єктів здійснити такі дії Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено, суд до уваги не приймає, оскільки вони не відповідають як положенням п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», так і меті забезпечення позову, якою є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Також суд зазначає, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Враховуючи вищевикладені обставини, оскільки обрані позивачем заходи забезпечення позову не є співмірними та адекватними із заявленими позовними вимогами, позивачем не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття обраних ним заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, приймаючи до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи належних достатніх доказів для закриття підготовчого провадження і переходу до розгляду справи по суті, а також з метою дотримання процесуальних прав сторін, рівності сторін перед законом і судом, змагальності, дотримання принципів диспозитивності та пропорційності, закріплених положеннями статей 7, 13-15 ЦПК України та виконання завдань підготовчого провадження, керуючись ч. 3 ст. 189 ЦПК України суд вважає за необхідне продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та відкласти підготовче засідання згідно з п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 149, 150, 189, 198, 260, 261 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Продовжити строк підготовчого провадження у справі № 643/2569/23 на тридцять днів.

Заяву представника позивача адвоката Цимбалюк Сергія Васильовича про вжиття заходів забезпечення позову залишити без задоволення.

Відкласти підготовче засідання на 19.06.2023 року о 11:30 год. Підготовче засідання відбудеться у приміщенні Московського районного суду м. Харкова (м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 38Є, каб. 48).

Явку учасників справи у підготовче засідання визнати обов`язковою.

Звернути увагу учасників справи на положення ст. ст. 81, 83, 84 ЦПК України щодо порядку подання доказів, наслідків неподання їх та доказів їх направлення іншим учасникам справи, а також щодо порядку витребування доказів.

Попередити учасників справи, що відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Роз`яснити учасникам справи, що копії письмових та електронних доказів, які подаються, повинні бути оформлені у відповідності до вимог ст. ст. 95, 100 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в частині відмови у забезпеченні позову протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Сторони можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається, на офіційному веб-порталі «Судова влада України» за веб-адресою: https://ms.hr.court.gov.ua/sud2027/.

Повний текст ухвали складено та підписано 15.05.2023 року.

Суддя Н.В. Новіченко