Справа № 761/7413/19
Провадження № 2/761/1030/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Ярової К.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , 3-я особа: ОСОБА_5 про виселення з квартири,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача - адвокат Іщенко Г.М. з даним позовом, в якому просив

- зобов`язати ОСОБА_4 припинити чинити дії, які перешкоджають користуватися та розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 ;

- виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у травні 2018 року між ним та ОСОБА_5 укладено Попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язуються в строк до 13.07.2018 включно укласти Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності згідно з Договором дарування квартири від 13.11.2008.

Вказав, що відповідно до п. 2.8. Попереднього договору ОСОБА_5 зобов`язався звільнити відчужувану квартиру, передати йому ключі в день підписання Основного договору та зняти з реєстрації осіб, зареєстрованих в відчужуваній квартирі, до підписання Основного договору та зареєструвати ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за будь-якою іншою адресою. При цьому, з метою забезпечення виконання основного договору купівлі-продажу зазначеної квартири він передав відповідачу гроші в сумі 78300,00 грн, що згідно курсу НБУ на день укладення цього договору є еквівалентно 3000,00 доларів США, яка була завдатком у розумінні статті 570 ЦК України.

Однак, 15.06.2018, прибувши до приватного нотаріуса КМНО Боднар Н.В. з метою виконання умов Попереднього договору, йому стало відомо, що ОСОБА_5 не виконав умов п 2.8. Попереднього договору та не забезпечив зняття з реєстрації всіх зареєстрованих осіб в квартирі, яка була об`єктом продажу, у зв`язку з чим, він мав бажання відмовитись від укладання Основного договору купівлі-продажу квартири, на що ОСОБА_5 повідомив, що якщо він відмовиться від укладання основного договору купівлі-продажу квартири, то сума 78300,00 грн залишиться у нього на підставі ст. 571 ЦК України. При цьому ОСОБА_5 запевнив, що це сталось у зв`язку з тим, що у нього недостатньо коштів для придбання нерухомого майна, де може зареєструватися він та ОСОБА_4 , а також повідомив, що до 30.06.2018 він придбає нову квартиру та здійснить реєстрацію відповідача.

Враховуючи зазначене, позивачем прийнято рішення про укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири, однак, з обов`язковою умовою, що ОСОБА_5 зобов`язується звільнити відчужувану квартиру, передати йому ключі та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб до 30.06.2018, при цьому, домовившись, що ОСОБА_5 залишає у нього гарантійну сумі в розмірі 131100,00 грн, що згідно з курсом НБУ на день укладення договору було еквівалентно 5000,00 доларів США, яка буде повернута ОСОБА_5 , за умови зняття з реєстрації відповідача, а в разі порушення умов, гарантійна сума залишається у позивача, що передбачено п. 13 Договору купівлі-продажу квартири.

Проте, 30.06.2018 під час відвідування квартири ним зафіксовано присутність невідомої жінки, як згодом з`ясувалось, це була ОСОБА_4 , яка повідомила, що вона мешкає в цій квартирі, виїжджати з неї не збирається, а також, вона звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, як такого, що укладений під впливом помилки та обману, справа №761/20580/18.

В той же час, позивач зауважив, що під час укладання Договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_5 не повідомляв, що у відповідача є будь-які обмеження або вади здоров`я, які не дозволяють її зняти з реєстраційного обліку в даній квартирі.

Позивач зазначив, що після вказаних обставин, у квартирі було змінено замки від вхідних дверей, у зв`язку з чим він, на підставі прав власника, з метою отримання ключів від нових замків від квартири, звертався з листом до відповідача, в якому просив направити або передати будь-яким зручним способом йому ключі.

З метою підтвердження факту неможливості потрапити до квартири, складались відповідні акти.

Також, він звертався до органів Національної поліції України за номером «102» із заявою про вжиття заходів щодо допуску його до квартири, зазначені звернення зареєстровані: від 22.01.2019 №32562749 та від 23 01.2019 №32594938.

При цьому, позивач вказував на те, що ОСОБА_5 надав право користування (сервітут) квартирою №3 відповідачу без обговорення строку, який відповідно до частини 3 статті 406 ЦК України може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, а зміна власника квартири - істотна обставина, яка є підставою для припинення права користування (сервітуту).

При цьому, наголосив, що квартира, яку він придбав - це однокімнатна квартира, загальною площею 38,7 кв.м. та житлової площі 21,1 кв.м., відтак, проживання двох людей різного полу, різного віку, які не пов`язані сімейними (кровними) узами, є недопустимим та таким, що принижує честь та гідність як його, так і відповідача.

Крім цього, ОСОБА_5 повідомляв йому, що він придбав квартиру в м. Києві для відповідача та готовий передати їй права власності на цю квартиру, але остання відмовляється з невідомих причин.

При цьому, позивач зауважив на те, що він придбав квартиру № 3 за кошти, які отримав у партнерів за усним договором позики, з метою отримання прибутку від здачі її в оренду, оскільки квартира знаходиться в історичній місцевості Києва, на яку великий попит та ціна оренди серед туристів міста, а отже перебування будь-яких осіб в квартирі є неприпустимим. З 01.07.2018 він планував розпочати косметичний ремонт кімнат, облаштувати квартиру сучасною технікою та меблями, оскільки плановий період першої здачі квартири в оренду з 01.09.2018, у зв`язку з чим наприкінці червня 2018 року ним було закуплено необхідні будівельні матеріали для початку ремонтних робіт.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач, проживаючи в належній йому квартирі, порушує його конституційні права, передбачені ст. 41 Конституції України, у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а також позбавляє можливості вчиняти будь-які дії, передбачені ст. 150 Житлового кодексу Української РСР. Відтак, на підставі ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, він має право, як власник майна, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2019 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Фролової І.В.

Ухвалою судді від 26.02.2019 позовну заяву залишено без руху та позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

26.03.2019, засобами поштового зв`язку, на виконання ухвали судді від 26.02.2019, від позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій серед іншого, позивач просив зобов`язати відповідача передати йому ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 та утриматись від дій, які можуть створювати перешкоди у користуванні квартирою.

Ухвалою суду від 11.04.2019 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 03.06.2019 об 11.30.

У судовому засіданні 15.08.2019 представником третьої особи надано та судом долучено до матеріалів справи письмові пояснення щодо позовної заяви, в яких представник просив ухвалити рішення у справі відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Ухвалою суду від 25.11.2019 за клопотанням представника позивача про застосування процедури врегулювання спору за участю судді ухвалено провести процедуру врегулювання спору за участю судді у даній справі та зупинено провадження у справі до припинення цієї процедури.

В подальшому, ухвалою суду від 03.07.2020 припинено врегулювання спору за участю судді, поновлено провадження у даній справі та справу передано на розгляд іншому судді, визначеному в порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України відповідно до ч.4 ст. 204 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2020 дана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою судді від 31.07.2020 призначено у справі підготовче судове засідання на 02.11.2020 о 10.30.

02.11.2020 від представника третьої особи надійшли пояснення щодо позову, в яких останній просив суд відмовити в задоволенні позову.

17.12.2020 до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог в наступній редакції:

- зобов`язати ОСОБА_4 припинити чинити дії, які перешкоджають користуватися та розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 ;

- виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначив, що йому стало відомо, що третя особа надав відповідачу право користування квартирою №3 без обговорення його строку, в той же час, на підставі ч.3 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, а зміна власника квартири - істотна обставина, яка є підставою для припинення права користування (сервітуту).

При цьому, вказав, що квартира, власником якої він є, це однокімнатна квартира, відтак, вважає, що проживання двох людей різного полу, різного віку, які не пов`язані сімейними (кровними) узами, є недопустимим та таким, що принижує честь та гідність як його так і відповідача.

Крім того, звернув увагу на те, що між ним та відповідачем договори найму на проживання у квартирі не укладались, а отже, відповідач, залишаючись зареєстрованою у даній квартирі, є сторонньою для нього особою, яка перешкоджає йому належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує його права, як власника.

При цьому, наголосив, що відповідач системно вживає заходів, що унеможливлюють користування квартирою, зокрема, але не виключно, відбувається зміна замків від вхідних дверей.

За таких обставин, з огляду на ст.ст. 383, 391 ЦК України, вважає, що право проживання відповідача в квартирі є похідним від домовленостей, що існували між відповідачем та третьою особою, а також наявності в останнього права власності на даний об`єкт нерухомості та з моменту припинення права власності третьої особи на квартиру відповідач втратила право користування жилим приміщенням, оскільки відбулась зміна власника, адже, відповідач не належить до членів його сім`ї та інших осіб, що мають право користування цим майном на рівні з їх власником.

За таких обставин, наголосив, що право користування житловим приміщенням належить виключно йому, членам його родини та/або прирівняним до них осіб та/або третім особам, з якими укладено відповідний договір, право ж сервітуту квартири припиняється з моменту відчуження майнових прав на такий об`єкт нерухомості.

Позивач, з метою забезпечення можливості користуватися належним йому на законних підставах майном вважає, що ефективним способом захисту свого порушеного права в частині користування належної йому квартири є усунення перешкод у користуванні шляхом виселення.

Ухвалою суду від 23.01.2023, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 24.05.2023 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Зазначив, що у разі задоволення позову про виселення, відповідач залишиться без житла, оскільки, іншого житла, окрім цієї квартири, у відповідача не має, в той же час, за Житловим кодексом кожен має право на житло. Крім того, вказав на відсутність фактів перешкоджання відповідачем потрапляння позивача у квартиру.

Третя особа та його представник в судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, представник третьої особи у поясненнях щодо позову від 01.11.2020 просив у разі їх неявки в судове засідання, провести розгляд справи без їх участі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи та судом встановлено, 25.05.2018 між ОСОБА_7 (покупець) та ОСОБА_5 (продавець) було укладено Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Панченком О.В., реєстровий № 1171, відповідно до якого сторони, на умовах та порядку, встановлених цим договором, зобов`язуються в строк до 13.07.2018 включно укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що належить продавцю на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого 13.11.2008 приватним нотаріусом КМНО Грек А.В., за реєстровим № 3814 (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 2.8. Попереднього договору ОСОБА_5 зобов`язався звільнити відчужувану квартиру, передати ключі позивачу в день підписання Основного договору та зняти з реєстрації осіб, зареєстрованих в відчужуваній квартирі до підписання Основного договору, та зареєструватися сам та зареєструвати ОСОБА_4 за будь-якою іншою адресою.

З метою забезпечення виконання основного договору купівлі-продажу зазначеної квартири, позивач передав, а відповідач прийняв гроші в сумі 78300,00 грн, що згідно курсу НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 3000,00 доларів США, яка вважається як завдаток за об`єкт купівлі-продажу та входить у вартість купівлі-продажу, з належних до сплати 2218500,00 грн, що еквівалентно 8500000 доларів США.

Згідно п. 8 Попереднього договору спори між сторонами, що випливають з цього договору, зокрема, з невиконання його умов вирішуються шляхом переговорів, а в разі неможливості, їх вирішення - в судовому порядку. Зміни до договору вносяться шляхом укладення додаткового договору з дотриманням вимог чинного законодавства.

15.06.2018, на виконання умов Попереднього договору, між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено Договору купівлі - продажу, зареєстрований приватним нотаріусом КМНО Боднар Н.В., за реєстровим № 1365, відповідно до якого позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , сплатив за неї грошові кошти у розмірі 2 228 700 грн, що згідно курсу НБУ на день укладання договору еквівалентно 85 000 доларів США, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 127777401 від 15.06.2018.

Згідно п. 10 цього договору квартира, що відчужується, візуально оглянута покупцем до підписання цього договору, її стан та технічні характеристики покупцю відомі та повністю влаштовують, недоліків чи дефектів, які перешкоджали б її використанню за призначенням, а також, самовільних перебудов, переобладнань, реконструкцій, на момент огляду не виявлено, будь-яких претензій до продавця покупець не має.

Відповідно до п. 13 Договору купівлі-продажу ОСОБА_5 зобов`язався звільнити відчужувану квартиру, передати ключі позивачу та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб до 30.06.2018. Сторони домовилися, що продавець лишає у покупця гарантійну суму в розмірі 131100,00 грн, що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 5000,00 доларів США, яка повертається продавцю за умови зняття з реєстрації ОСОБА_4 , в разі порушення умов, гарантійна сума залишається у покупця.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 277050463 від 28.09.2021 позивач є власником зазначеної вище квартири.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст. 9Житлового кодексу України (далі - ЖК) за якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У даному випадку спір виник між новим власником квартири, який є одночасно і її користувачем та користувачем цієї квартири з приводу користування вказаною квартирою, в якій ця особа зареєстрована, однак вже не є власником цієї квартири.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог, слід звернути увагу на те, що важливе юридичне значення для правильного вирішення спору у цій справі має факт дослідження певних фактичних обставин справи: того, чи має відповідач інше житло для проживання, оскільки відповідач проживає спірному житловому приміщенні досить тривалий час.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За таких обставин, правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом». Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах ВС, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права

Як окреслив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 639/1502/18, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії»). ВС відмітив, що у пункті 36 вказаного рішення, ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежене житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства»). Окрім того, ЄСПЛ вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010; справа «Сільвер та інші проти Сполученого Королівства» від 25.03.1993, серія А № 61, с.32, § 84; справа «Петра проти Румунії» від 23.09.1998).

Враховуючі вищенаведене, ВС дійшов висновку, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням до приватної сфери особи, порушенням прав на повагу до житла.

ВС зауважив, що право власності позивача на спірне житло обтяжене тривалим проживанням відповідача у цьому житлі. Також, у справі «Прокопович проти Росії» (рішення від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Крім цього, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 428/3476/17 також дійшов наступного висновку: «Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Крім цього, Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла. Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В цьому ж рішенні Верховний Суд зазначив «Отже, крім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». За таких обставин, втручання у право особи на повагу до її житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Таким чином, виселення особи за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою та не є необхідним у демократичному суспільстві.

За ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

В ході розгляду цієї справи судом встановлено, та не спростовано сторонами, що відповідач зареєстрована та досить тривалий час, з 2000 року, постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка до укладення договору дарування цієї квартири від 13.11.2008, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Грек А.В. за реєстровим № 3814, належала відповідачу на праві приватної власності, тобто, по суті відповідач є колишнім власником цієї квартири.

Спірна квартира є єдиним її житлом для проживання, іншого житла у неї не має, доказів на спростування цієї обставини судом не встановлено. При цьому, відповідач є особою похилого віку, інвалідом І групи з дитинства, не може самостійно пересуватися та потребує сторонньої допомоги.

За таких обставин, з огляду на вищевикладене, враховуючи правову позицію ЄСПЛ та правові висновки ВС, оскільки судом встановлено, що відповідач має триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а відтак, маючи досить тривалий час проживання у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою вважити спірну квартиру її житлом в розумінні статті 8 Конвенції.

Поряд з цим, при вирішенні справи, зважаючи на передбачені законом підстави для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Тому, у даній справі, необхідно враховувати баланс інтересів сторін - позивача, як власника спірної квартири, який в ній не проживає та проживати не збирається, проживає за іншою адресою, тобто має інше житло, при цьому, збирається здавати спірну квартиру в оренду з метою отримання прибутку. Поряд з цим, позивач є власником ще низки об`єктів нерухомого майна.

В той же час, у відповідача, в якої спірна квартира є єдиним житлом, в якій вона тривалий час проживала (майже 23 роки), сплачувала витрати на її утримання, інші обов`язкові платежі, тобто, має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом.

Таким чином, з`ясувавши тривалий зв`язок відповідача із спірною квартирою як із житлом, суд вважає, що наступне виселення відповідача з її житла є невиправданим втручанням до приватної сфери відповідача, порушенням прав на повагу до житла. А право власності позивача на спірне житло обтяжене тривалим проживанням відповідача у цьому житлі.

Враховуючі вищенаведене, суд дійшов висновку, що тривалий час проживання відповідача в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою вважити відповідне житло належним відповідачу в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням до приватної сфери відповідача, порушенням прав на повагу до житла.

Аналогічний висновок міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18.

Слід звернути увагу, що визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою та як наслідок її виселення з квартири, фактично позбавить її житла.

При цьому, її право на проживання хоча і втрачено у зв`язку із договором дарування квартири, за яким вона подарувала вказану квартиру ОСОБА_5 , який потім продав цю квартиру позивачу, однак, її виселення покладе на неї надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вона стане безхатченком, адже у неї не має іншого житла.

Між тим, слід зазначити, що позивач, при укладенні з ОСОБА_5 . Попереднього договору та договору купівлі-продажу квартири) був обізнаний щодо проживання та реєстрації у цієї квартири відповідача (п.п. 2.8., 10 Попереднього договору та п.13 договору купівлі-продажу квартири), отже, за певної обачності мав реальну можливість з`ясувати підстави такого проживання, тобто, обтяження квартири у виді права користування цією квартирою іншою особою та передбачити характер обтяження його майбутньої нерухомості при її купівлі.

Оскільки позивач, укладаючи договір-купівлі-продажу, знав про проживання в спірній квартирі відповідача, яка не має іншого житла, суд вважає, що його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та як наслідок її виселення, в результаті чого вона стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

При цьому, виселення відповідача за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою та не є необхідним у демократичному суспільстві.

В той же час, спірна квартира не є єдиним можливим місцем проживання позивача, оскільки він є власником низки об`єктів нерухомого майна, про що свідчать матеріали справи та проживання в цій квартирі відповідача, не завдасть позивачу суттєвої шкоди.

Крім того, судом не встановлено обставин, встановлених статтею 116 ЖК, на які посилався позивач у позовній заяві та його представник у судовому засіданні. Матеріали справи не містять доказів, які б вказували на існування підстав для виселення відповідача, передбачених статтею 116 ЖК.

При цьому, слід зазначити, що для застосування норми статті 116 ЖК УРСР необхідна наявність двох умов: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням або ж систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження протиправна антигромадська поведінка відповідача щодо позивача, чи псування та руйнування належного йому об"єкту нерухомості, суду не надано доказів безпосередньої винності відповідача у створенні неможливих умов для проживання позивача з ним в одній квартирі, а також документів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідача, то підстав для виселення відповідача із спірної квартири немає.

В той же час, слід звернути увагу, що зазначена стаття встановлює підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення та знаходиться у главі 2 ЖК - Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а також, встановлює підстави виселення членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), що передбачено статтею 157 ЦК України. А відтак, зазначена стаття застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Крім того, позивач зазначав на те, що йому стало відомо, що третя особа у справі ОСОБА_5 надав відповідачу право користування (сервітут) квартирою №3 без обговорення його строку.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 401 ЦК України сервітут - це право користування чужим майном. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1, 2 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Разом з тим, змістовних обґрунтувань яким чином третьої особою був встановлений сервітут відповідачу щодо квартири, обсяг прав відповідача за сервітутом, на який строк сервітут був встановлений або без визначення строку, позивач не навів та доказів про це не надав.

При цьому, виходячи із встановлених обставин справи можна припустити, що сервітут був встановлений в договорі дарування квартири від 13.11.2008, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , в якому за домовленістю сторони дійшли згоди щодо права дарувальника довічного безоплатного користування за цільовим призначенням вищезазначеною квартирою, однак, дослідити це питання не виявилося можливим, оскільки такий в матеріалах справи відсутній та суду не надано.

Крім того, представник позивача вказував на те, що відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні нерухомим майном, зокрема, перешкоджає потраплянню позивача у належну йому квартиру, вчиняє постійні перешкоди, такі, як зміна замків від вхідних дверей.

Однак, належних та допустимих доказів щодо вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні майном представником позивача суду не надано та матеріали справи не містять.

При цьому, позивач зазначав, що він з метою отримання ключів від нових замків від квартири, звертався листом до відповідача, в якому просив направити або передати зручних способом йому ключі, а також звертався до органів Національної поліції України за номером «102» із заявою про вжиття заходів щодо допуску його до квартири, зазначені звернення зареєстровані: від 22.01.2019 №32562749 та від 23 01.2019 №32594938.

Однак, зазначених звернень матеріали справи не містять та суду не надано.

При цьому, слід звернути увагу, що на підтвердження позовних вимог, позивачем надано лише Попередній договір, Основний договір купівлі-продажу та Акти, складені адвокатом позивача про неможливість потрапити до квартири від 14.07.2018, 04.08.2018, 15.09.2018, в той же час, адвокат є заінтересованою особою на стороні позивача. При цьому, до підписання актів залучені особи, які не є сусідами чи працівниками ЖЕКу, зважаючи на адреси їх реєстрації, що викликає обґрунтовані сумніви у достовірності та допустимості таких актів. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.

За таких обставин, оскільки будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні житловим приміщенням позивачем не надано, суд вважає необґрунтованими вимоги в цій частині.

Крім того, серед іншого, позивач звертав увагу на той факт, що третя особа ОСОБА_5 при відчуженні квартири взяв на себе зобов`язання зняти відповідача з реєстрації, як то передбачено пунктом 2.8. Попереднього договору, а також на те, що на момент укладення Договору купівлі-продажу квартири обов`язковою умовою для повного розрахунку з третьою особою було якраз зобов`язання останнього звільнити відчужувану квартиру, передати йому ключі та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб до 30.06.2018, чого ОСОБА_5 до цього часу не вчинив та не вчиняє жодних дій для виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою та спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

За ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, чинне законодавство не встановлює для учасників цивільних відносин обмежень передбачати в договорі, визначені сторонами договору умови, що узгоджується із свободою договору, встановленою у ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороти, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну та розірвання договору сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд незалежно від наявності підстави порушення договору.

За ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Так, під час укладання Попереднього та Основного договорів купівлі-продажу квартири позивач був вільним в їх укладанні, виразив свою волю на укладання обох договорів.

При цьому, знову ж таки, укладаючи договори, позивач знав, що в квартирі проживає та зареєстрована інша особа - відповідач ОСОБА_4 (п.п. 2.8., 10 Попереднього договору та п. 13 Договору купівлі-продажу квартири).

Доводи позивача, що під час укладання Договору ОСОБА_5 не повідомляв, що у відповідача є будь-які обмеження або вади здоров`я, які не дозволяють її зняти з реєстраційного обліку в квартири спростовуються встановленими обставинами справи.

При цьому позивач, у разі не згоди з окремими умови договору та у випадку порушення ОСОБА_5 будь-яких його умов, міг відмовитися від укладання основного Договору купівлі-продажу квартири або мав змогу звернутися до суду з відповідною вимогою про відшкодування збитків, зокрема, упущеної вигоди, на що, зокрема, наголошував позивач у позовній заяві, обґрунтовуючи, що його права вільно користуватися своїм майном порушені, або ж міг скористатися передбаченою нормою ст. 651 ЦК України щодо змін умов договору шляхом внесення змін у відповідні його пункти шляхом укладення додаткової угоди до нього. При цьому, варто зазначити, що у разі недосягнення згоди щодо внесення змін до умов договору, сторони мають право вирішити спір у судовому порядку.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частинами першою-другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Верховний Суд 23.10.2019 в постанові у справі № 917/1307/18 розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З огляду на викладене, виходячи з вимог чинного законодавства, з урахуванням встановлених судом обставин, практики ВС, зважаючи на тривалий зв`язок відповідача із спірною квартирою як із житлом, відсутність у неї іншого житла, наявності у позивача на праві власності іншої нерухомості, враховуючи, що конфлікт між сторонами не може свідчити про пропорційність втручання держави у право відповідача на користування житловим приміщенням, яке є її єдиним постійним місцем проживання, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат між сторонами підлягає в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2-5, 11-13, 141, 258, 259, 263, 268,352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , 3-я особа: ОСОБА_5 про виселення з квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Сіромашенко Н.В.