Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/4094/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.04.2023 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого-судді Трагнюк В.Р., секретар судового засідання Конар В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа: Орган опіки та піклуванння Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа: Орган опіки та піклуванння Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області.

Позовні вимоги мотивує тим, що 13 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з позивачем.

Позивач зазначає про те, що вона проживала у с.Опари Дрогобицького району Львівської області у бабусі чоловіка (відповідача), однак життя не склалося і вона переїхала до батьків. З часу її переїзду, а саме з травня 2022 року, відповідач не допомагає позивачу матеріально. Останній приїзд відповідача обернувся неприємним скандалом, який травмував не тільки позивача, а й їх малолітнього сина.

Подружнє життя у них не склалося, відсутнє взаємопорозуміння і повага. Відповідач змінювати свою поведінку не бажає, нехтує сімейними цінностями та сімейним затишком. Позивач неодноразово надавала відповідачу можливість змінитися. Шлюб носить формальних характер і його необхідно розірвати.

Також, позивач просить строк на примирення не надавати, оскільки такий не виправить стан їх шлюбних відносин.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого обставини зазначені в позові заперечив та пояснив, що позивач з дитиною у його відсутності без попередження, без будь яких причин поїхала у невідомому напрямку. Згодом йому стало відомо, що позивач проживає з іншим чоловіком та його дитиною у с. Веряця Берегівського району.

Позивач заборонила відповідачу приїжджати та бачитися з дитиною.

Крім того зазначає, що дитині буде комфортніше проживати з батьком у належних умовах.

А тому, просить шлюб розірвати та визначити місце проживання малолітньої дитини сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .

Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач та його представник визнали позов частково, щодо місця проживання дитини просили відмовити позивачу та визначити місце проживання дитини разом з відповідачем. У подальшому подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, щодо заявлених вимог покладаються на розсуд суду.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу та вирішити питання про місце проживання малолітньої дитини без його участі, з врахуванням позиції викладеної у висновку органу опіки та піклування № 16-08 від 22.02.2023 року про доцільність визначення місця проживання дитини з мамою ОСОБА_1 , що буде відповідати інтересам дитини.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що сторони 13 жовтня 2018 року уклали шлюб, який зареєстровано у Виконавчому комітеті Веряцької сільської ради Виноградівського районного Закарпатської області за актовим записом № 13.

Під час шлюбу у сторін народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дитина проживає разом з позивачем.

Спільне життя між сторонами не склалося через розходження поглядів на сімейне життя.

Шлюб носить формальний характер.

Спору про розподіл майна між сторонами не має.

У відповідності до ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України).

З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, з врахуванням того, що подальше збереження шлюбу між сторонами є недоцільним, оскільки у період з часу звернення позивача до суду, наданого строку на примирення та розгляду справи у суді наміри сторін розірвати шлюб не змінилися, суд встановив справжнє прагнення позивача до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що розірвання шлюбу не суперечить інтересам сторін, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Так, у відповідності до ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік за змістом ст.ст. 55, 56 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

Таким чином вимога позову про розірвання шлюбу підлягає до задоволення.

Також суд примймає рішення про задоволення заявленої позивачем вимоги про визначення місця проживання дитини сторін.

Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Як слідує зі змісту ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Матеріали справи вказують на відсутність укладеного між сторонами, які проживають окремо, договору про визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини.

Судом встановлено, що питання про визначення місця проживання малолітньої дитини сторін було предметом розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, запрошено обидві сторони для подальшою розгляду спору (відправлено рекомендованого листа за адресами реєстрації місця проживання обом сторонам), однак відповідач ОСОБА_2 не з`явився. На комісії з питань захисту прав дитини було з`ясоване наступне: мати, ОСОБА_1 , працює в Королівському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 на посаді практичного психолога (0,5 ставки) та соціального психолога (0,5 ставки). Згідно характеристики, наданої з місця роботи громадянки ОСОБА_1 , за період роботи зарекомендувала себе з позитивної сторони, спокійна, врівноважена та відповідальна особа у своїй роботі. У колективі, серед учнів та батьків користується авторитетом та повагою.

ОСОБА_1 має постійне місце роботи, на селищну раду усних чи письмових скарг не поступало, а також враховуючи те, що хлопчик згідно своїх фізіологічних потреб та віку (3 роки) потребує материнського догляду, опіки та піклування, служба у справах дітей Королівської селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання дитини за місцем проживання матері.

Враховуючи вищенаведене та рішення комісії з питань захисту прав дитини від 03.10.2022 pоку, орган опіки та піклування Королівської селищної ради вважає зa доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 за місцем проживання матері ОСОБА_1 .

При вирішенні питань, що торкаються дітей, згідно ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або ж за судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Та обставина, що позивач має можливість утримувати дитину та підтримувати належні умови її виховання і розвитку підтверджується матеріалами справи.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Положеннями ст. 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодекс України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Надаючи оцінку доводам сторін, щодо забезпечення ними відповідних умов для життя, виховання, навчання, розвитку дитини суд виходить з того, що письмовими доказами які було надано сторонами і досліджено судом підтверджується, що за адресою проживання матері дитини об`єктивно існують і створено належні умови для малолітньої дитини.

Разом з тим, доводи відповідача про те, що проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (вік три роки), буде відповідати інтересам дитини матеріалами справи та наданими поясненнями не доведено.

Отже, з урахуванням пріоритетності прав та інтересів малолітньої дитини, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов`язків, віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що саме мати неповнолітньої дитини має можливість створити належні умови для повноцінного виховання та розвитку дитини, дбає про дитину в належний спосіб.

В свою чергу, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Разом з тим, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що в інтересах дитини, місцем її проживання слід визначити місце проживання з батьком.

Таким чином, враховуючи інтереси дитни, ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, взаємну прихильність матері та дитни, те, що позивач, як любляча мати опікується дитиною, створює належні умови для її повноцінного розвитку та виховання, має для цього можливості, тому, виходячи виключно з інтересів малолітньої дитини, суд вважає за доцільне визначити місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір"ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За встановлених в судовому засіданні обставин, заявлені позовні вимоги підлягають до задоволенню.

Питання розподілу судових витрат сторонами перед судом не порушено.

Керуючись статтями 12, 81, 259, 263-265 ЦПК України, статтями 150, 155, 160, 161 СК України,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задоволити повністю.

Шлюб, укладений 13 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у Виконавчому комітеті Веряцької сільської ради Виноградівського районного Закарпатської області за актовим записом № 13,- розірвати.

Після розірвання шлюбу відновити позивачу ОСОБА_1 дошлюбне прізвище ОСОБА_4 .

Визначити місце проживання малолітньої дитини сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 03.05.2023 року.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк