ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6003/23 Справа № 233/1639/23 Суддя у 1-й інстанції - Мартишев Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гладиш К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №233/1639/23 за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви про стягнення боргу до ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2023 року, постановлену у складі судді Мартишева Т.О., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з заявою про забезпечення позову, до подання позовної заяви про стягнення боргу до ОСОБА_2 , в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку сільськогосподарського призначення із кадастровим номером :21:000:0014, розташовану на території Іллінівської ОТГ Краматорського району (Артемівської сільської ради Костянтинівського району) Донецької області площею 6,69 га.

На підставі пункту 10 частини 1 статті 150 Цивільно-процесуального кодексу України вирішити питання про передачу у володіння та користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення із кадастровим номером :21:000:0014 кредитору - позивачу ОСОБА_1 , яка розташована на території Іллінівської ОТГ Краматорського району (землі Артемівської сільської ради Костянтинівського району) Донецької області, яка є власністю відповідача ОСОБА_2 - до повного погашення суми боргу.

В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначив, що 01 серпня 2021 року ОСОБА_2 взяв у заявника ОСОБА_1 в борг 216 000 грн., які зобов`язався повернути до 01 січня 2022 року, що підтверджується письмовою розпискою, складеною власноруч відповідачем. До теперішнього часу відповідач зобов`язання з повернення грошей не виконав без пояснення причин такої поведінки. У 2022 році заявнику стало відомо, що у боржника відсутнє будь-яке майно, окрім земельної ділянки (отриманої у спадщину), що він з`ясував шляхом запиту до Державного земельного кадастру. Пропозиція заявника до боржника з метою погашення боргу передати у його власність вищезгадану земельну ділянку та оформити все належним чином була відхилена ОСОБА_2 .. Враховуючи зволікання і негативне зухвале ставлення боржника до виконання обов`язку, вважає, що до подання позову про стягнення боргу необхідно вжити заходи забезпечення позову.

Вважає, що вилучення земельної ділянки сільськогосподарського призначення із кадастровим номером :21:000:0014, змусить відповідача адекватно та правомірно відноситися до свого обов`язку стосовно того, що боржник зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості належного майна за відсутності коштів. Зазначив, що передача нерухомого майна є також запобіжним заходом для відповідача, яка унеможливить в подальшому його ухилення від виконання рішення суду.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є такою, що суперечить вимогам статті 263 ЦПК України, оскільки судом першої інстанції не було повно та всебічно досліджено всі обставини, на які посилається заявник в заяві про забезпечення позову. Судом не було взято до уваги, що боржник ОСОБА_2 навмисно передав свою земельну ділянку у користування (на умовах емфітевзису) на 49 років іншій особі аби уникнути арешту земельної ділянки.

Судом не взято до уваги, що подана заява спрямована на ефективний захист права заявника і не може оцінюватись судом з міркувань виконання не ухваленого судового рішення.

Скаржник, вважає, що обраний ним у заяві спосіб забезпечення позову, є належним та ефективним, таким, що буде стимулювати боржника сплатити борг, й зазначає, що тимчасове вилучення такого активу, що надає дохід, змусить відповідача адекватно та правомірно відноситися до свого обов`язку.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку сільськогосподарського призначення із кадастровим номером :21:000:0014, розташовану на території Іллінівської ОТГ Краматорського району, призведе до позбавлення боржника джерела доходу, а отже й можливості виконання своїх боргових зобов`язань. Крім того, предмет позовних вимог, не стосується питань, пов`язаних з даною земельною ділянкою. Зі змісту заяви про забезпечення позову не вбачається, що існують об`єктивні припущення щодо обставин, які несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не вбачається і те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду з урахуванням предмета спору про стягнення боргу за договором позики. Доказів того, що боржник має намір здійснити відчуження земельної ділянки або чинити перешкоди у виконанні рішення суду матеріали заяви не містять.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , взяв в борг 216 000 грн. у ОСОБА_1 , які зобов`язався повернути до 01.01.2022 року (а.с.6).

Згідно інформації Державного земельного кадастру, сформованої 03 серпня 2021 року, цільове призначення земельної ділянки :21:000:0014 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,69га, форма власності приватна, власник ОСОБА_2 , дата державної реєстрації права (в державному реєстрі прав) 28 грудня 2020 року, відомості про нормативно грошову оцінку ділянки відсутні (а.с.7, 8).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №329152540 від 14.04.2023 року власником земельної ділянки з кадастровим номером :21:000:0014 є ОСОБА_2 .

Відповідно актуальної інформації про державну реєстрацію іншого речового права, ОСОБА_2 уклав 29.12.2020р. договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), суб`єкт речового права ОСОБА_3 (землекористувач). Строк дії договору, відповідно до відомостей державного реєстру речових прав, становить 49 років, закінчення дії - 29 грудня 2069 року (а.с.16).

Частиною другою статті 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинні містити, зокрема причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно пунктів 1, 2, 4 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язані з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Підстави забезпечення позову необхідно доводити документально, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись у тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зроблено висновок, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 363/2197/17 (провадження № 61-15477св19).

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 роз`яснив, що: «розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів».

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18.

Матеріалами справи встановлено, що предметом позову є стягнення боргу в сумі 216 000 грн. ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову до подання позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку сільськогосподарського призначення із кадастровим номером :21:000:0014, розташовану на території Іллінівської ОТГ Краматорського району (Артемівської сільської ради Костянтинівського району) Донецької області площею 6,69га.

На підставі пункту 10 частини 1 статті 150 Цивільно-процесуального кодексу України просить вирішити питання про передачу у володіння та користування земельної ділянки сільськогосподарського призначення із кадастровим номером :21:000:0014, яка є власністю відповідача ОСОБА_2 , кредитору - позивачу ОСОБА_1 до повного погашення суми боргу.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язані з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, подана заява про забезпечення наведеним вище шляхом позову, не містить доказів вартості земельної ділянки.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Колегія суддів зауважує, що заяву про забезпечення позову подано до звернення до суду із позовною заявою. Станом на теперішній час доказів звернення ОСОБА_4 з відповідним позовом матеріали справи не містять.

Крім того, у даному випадку не вбачається наявності зв`язку між заходом забезпечення позову шляхом одночасного накладення арешту на належну ОСОБА_2 земельну ділянку сільськогосподарського призначення (із кадастровим номером :21:000:0014) та передачі у володіння та користування даної земельної ділянки кредитору, й предметом позову, що не стосується питань, пов`язаних з даною земельною ділянкою.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що заявником не надано доказів, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Також не доведено відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, позовним вимогам.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Під час апеляційного розгляду справи доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване судове рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст.382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що по суті вимог апеляційної скарги було відмовлено, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2023 року про відмову у забезпеченні позову залишити без задоволення.

Ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2023 року про відмову у забезпеченні позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена вкасаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: