ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1174/21Головуючий у 1-й інстанції Музика Я.М.
Провадження № 22-ц/817/286/23 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

сторін:

представника апелянта Молень І.Й.,

представника відповідача Гуцалюка А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 593/1174/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 21 грудня 2022 року (ухвалене суддею Музикою Я.М.) в справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до комунального некомерційного підприємства «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради (далі - КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що з 13.09.2000 року він працював на різних посадах в Бережанському обласному комунальному дитячому гастроентерологічному санаторії. Назва закладу та назва його посади неодноразово змінювались. 11.01.2017 року позивача переведено на посаду «вихователя» відповідно до Наказу №44 від 10.01.2017 року. Також 11.06.2019 року заклад реорганізовано в КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради.

Наказом Генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради Лужної Н.М. № 86-к від 19.12.2019 року працівників в тому числі і позивача звільнено 28.12.2019 року у зв`язку з ліквідацією підприємства.

Із вищезазначеним наказом в частині звільнення ОСОБА_2 не згідний, вважає його незаконним, таким, що порушує його трудові права, виходячи із того, що підставою звільнення працівників є рішення Тернопільської обласної «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю» №1430 від 17.09.2019 року, яке скасовано постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року у справі №500/320/20.

З моменту набрання постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2021 року у справі №500/320/20 законної сили відповідач не вчинив жодних заходів щодо поновлення позивача на роботі.

Крім цього, відповідач не взаємодіяв із громадськістю і трудовим колективом закладу при вирішенні питання про ліквідацію медичного закладу. Працівники закладу, в тому числі і позивач, не були персонально повідомлені про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення. Відповідачем не було проведено консультацій з первинною профспілковою організацією КНП «Бережанського обласного дитячого гастроентерологічного санаторію» Тернопільської обласної ради щодо запобігань звільненню працівників, в тому числі позивача.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії КНП «Бережанського обласного дитячого гастроентерологічного санаторію» Тернопільської обласної ради Лужної Н.М. «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» №86-к від 19.12.2019 року в частині звільнення з роботи ОСОБА_2 з 28.12.2019 року, у зв`язку з ліквідацією підприємства, п.1 ст.40 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді «вихователь» КНП «Бережанського обласного дитячого гастроентерологічного санаторію» Тернопільської обласної ради;

- стягнути з КНП «Бережанського обласного дитячого гастроентерологічного санаторію» Тернопільської обласної ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 96129.03 грн;

- вирішити питання про стягнення судових витрат.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 21 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що керівник санаторію ОСОБА_3 після прийняття Тернопільською обласною радою рішення №1430 від 17.09.2019 року спочатку переконувала працівників санаторію, що це не ліквідація, а реорганізація, а у подальшому повідомила, що це таки ліквідація. При цьому ОСОБА_3 , як керівник санаторію, запевняла, що всі звільнені працівники будуть прийняті у новостворений заклад і забезпечені у ньому роботою. Про таке прийняття звільнених працівників у новостворений структурний підрозділ ОСОБА_3 повідомила й під час інтерв`ю 05.11.2019 року журналісту Інтернет-видання «Терміново».

На думку апелянта, такими діями ОСОБА_3 працівників було введено в оману щодо фактичних наслідків звільнення, - відсутності підстав обов`язкового працевлаштування у заклад, який мав бути створений замість ліквідованого санаторію, а тому він не вбачав підстав звернення до суду для поновлення на роботі.

Вважає, що у даному випадку керівник санаторію ОСОБА_3 діяла недобросовісно, оскільки її теперішні дії у виді подання до суду заяви про застосування строків позовної давності суперечать її попередній поведінці.

Крім того, остаточно переконавшись у тому, що санаторій ліквідовано і запевнення ОСОБА_3 про обов`язковість працевлаштування позивача й інших звільнених працівників санаторію не відповідають дійсності, окремими звільненими працівниками санаторію, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 27.01.2020 року подано позов до Тернопільського окружного адміністративного суду про визнання незаконним і скасування вказаного рішення Тернопільської обласної ради на підставі і на виконання якого й було прийнято оскаржуваний наказ відповідача. 11.03.2021 року судом апеляційної інстанції такий позов було задоволено й вказане рішення скасоване, як незаконне.

З огляду на такі обставини, у визначений законом місячний строк з дня вручення ОСОБА_2 наказу про звільнення, до 28.01.2020 року, останній не мав можливості звернутися до суду із вказаними позовними вимогами, оскільки на той час такий позов був би завідомо безпідставним, так як рішення обласної ради, на виконання якого цей наказ був прийнятим, на той час було чинним і законним. Вважає, що такі обставини є поважними, які фактично перешкодили позивачу подати до суду даний позов у визначений законом строк.

У зв`язку з викладеним просить суд рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 21.12.2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

04.04.2023 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від КНП «Бережанського обласного дитячого гастроентерологічного санаторію» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_2 отримав копію оскаржуваного наказу про звільнення та ознайомлення 28.12.2019 року, однак останній не навів належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

У зв`язку з викладеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Молень І.Й. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача Гуцалюк А.Р., проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_2 з 13.09.2000 року працював на різних посадах в Бережанському обласному комунальному дитячому гастроентерологічному санаторії. Назва закладу та назва посади позивача неодноразово змінювались.

В березні 2013 року Бережанський дитячий пульмонологічний санаторій було перейменовано на КУТОР «Бережанський обласний комунальний дитячий гастроентерологічний санаторій», а в червні 2017 року - на Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій.

11.01.2017 року ОСОБА_2 переведено на посаду «вихователя» відповідно до Наказу №44 від 10.01.2017 року.

11.06.2019 року заклад, у якому працював позивач, реорганізовано в КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради.

Наказом Генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради Лужної Н.М. № 86-к від 19.12.2019 року, позивача 28.12.2019 року звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією підприємства.

До вищевказаного наказу, як додаток, долучено список працівників КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради, що підлягають звільненню у зв`язку з ліквідацією підприємства. У ньому під порядковим номером 51 зазначений ОСОБА_2 «вихователь» та навпроти вказаного прізвища міститься рукописний текст в графі «дата та підпис працівника про ознайомлення з наказом та отримання його копії» - 28.12.2019 року та особистий підпис.

Підставою для прийняття вказаного наказу про звільнення позивача було рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради №1430 від 17.09.2019 року «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області...», з якого слідує, що юридичну особу - Комунальне некомерційне підприємство «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради () припинено шляхом ліквідації.

Також встановлено, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року у справі № 500/320/20 скасовано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року та ухвалено нове рішення, яким визнано протиправним та скасовано рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області....» № 1430 від 17.09.2019 року. Це рішення суду набрало законної сили і є чинним, відомостей про зупинення його дії суду не надано.

Із повідомлення відповідача Бережанського санаторію від 26.09.2019 року за №16 вбачається, що ОСОБА_6 був письмово попереджений про те, що у зв`язку із припиненням юридичної особи КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради шляхом ліквідації відповідно до рішення Тернопільської обласної ради від 17.09.2019 року №1430, вона підлягає звільненню із займаної посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України 24.12.2019 року (а.с.53).

Вказане повідомлення позивач відмовився отримувати і підписувати, що підтверджується актом КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради від 27.09.2019 року (а.с.54).

Із особової картки позивачки форми № П-2 та книги обліку - руху трудових книжок та вкладишів до них, вбачається, що ОСОБА_2 звільнений із вищевказаного місця роботи 28.12.2019 року наказом № 86-к від 19.12.2019 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Трудову книжку позивач отримав 28.12.2019 року, про що свідчить його підпис (а.с.48-43).

Із повідомлення №164 вбачається, що адміністрація КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради 23.09.2019 року письмово повідомляла голову профспілки ОСОБА_2 про те, що відповідно до рішення одинадцятої сесії Тернопільської обласної ради шостого скликання №-1430 від 17.09.2019 року, буде припинено юридичну особу - КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради та з 24.12.2019 року планується вивільнення працівників у зв`язку з ліквідацією Бережанського санаторію (а.с.55).

Вказані факти й обставини не заперечувалися учасниками справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

В силу ст.43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із ст.51 КЗпП України однією з гарантій забезпечення права громадян на працю, серед інших є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, серед інших, є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В силу вимог ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 23 січня 2018 року в справі №273/212/16-ц.

За правилами частини другої ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття оспорюваного наказу про звільнення позивача було рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради №1430 від 17.09.2019 року, яке скасовано постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року у справі №500/320/20.

Апеляційний суд зазначає, що підстави незаконності звільнення позивача стороною відповідача фактично не заперечені, лише подано заяву про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду із заявленими вимогами.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що оскільки позивач звільнений з роботи саме у зв`язку з ліквідацією Бережанського санаторію, після визнання судовим рішенням такої ліквідації незаконною і відновлення роботи організації, він мав право бути поновленим на раніше займаній посаді у цьому підприємстві, тобто апеляційний суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Разом з тим, вирішуючи заявлені позивачем позовні вимоги, апеляційний суд враховує норми, передбачені ст.233 КЗпП України, якою встановлено строки звернення за вирішенням трудових спорів до суду, згідно якої у справах про звільнення працівник може звернутися до суду у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Порушення вказаного строку звернення до суду без поважних причин є підставою для відмови у позові.

Апеляційний суд вважає необхідним у даній справі вирішити питання застосування строків позовної давності про що просила сторона відповідача, виходячи з наступного.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У разі пропуску передбачених строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є ЦК України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У свою чергу, відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Стаття 257 ЦК України встановлює загальний строк позовної давності - три роки. Проте Кодекс законів про працю України встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин.

Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору і такий строк, у разі його пропуску з поважних причин, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поряд з цим, вказаною нормою трудового законодавства не визначено переліку причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору та їх поважності, оскільки така обставина визначається в кожному випадку окремо, залежно від конкретних обставин.

Безумовним є те, що поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч.1 ст. 233 КЗпП України, слід визнавати ті причини, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення особи до суду та які підтверджені належними й допустимими доказами.

Отже, підстави пропуску строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність таких об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження апелянта про відсутність у ОСОБА_3 права представництва у суді інтересів відповідача, оскільки вона з 28.12.2019 року звільнена з посади головного лікаря санаторію (тобто не є його керівником), а з 11.03.2021 року втратила свої повноваження як голова ліквідаційної комісії санаторію, оскільки у матеріалах справи відсутні достатні та належні докази на підтвердження вказаного. Також апеляційний суд звертає увагу, що встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Також колегія суддів враховує, що позивач, заявивши клопотання про визнання поважними причини пропуску строку для звернення до суду з позовом та його поновлення, посилається на те, що у визначений законом місячний строк з дня вручення позивачу наказу про звільнення, тобто в термін до 28.01.2020 року, він не мав можливості звернутися до суду із вказаними позовними вимогами, оскільки на той час такий позов був би завідомо безпідставним, так як рішення обласної ради, на виконання якого цей наказ був прийнятим, на той час було чинним і законним. Крім того, позивач не поспішав оскаржувати наказ про його звільнення, оскільки був переконаний, що надалі працюватиме у реформованому закладі.

Просила суд врахувати такі обставини й визнати поважними вищевказані причини, які фактично перешкодили позивачці подати до суду цей позов у визначений законом строк (а.с.82-85).

Виходячи із фактичних, встановлених у справі обставин, апеляційний суд не вважає доведеним стороною позивача обставин, які б свідчили про наявність будь-яких перешкод, які б об`єктивно перешкоджали позивачу, як звільненому працівнику, в реалізації її права на оскарження рішення роботодавця щодо її звільнення в місячний строк.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем без поважних на те причин пропущено встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, підстав для визнання строку пропущеним з поважних причин судом не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі слід відмовити, у зв`язку з пропуском ним строку, визначеного законодавцем на звернення до суду.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягується тільки у разі поновлення на роботі, як взаємопов`язаної вимоги.

Оскільки вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпосередньо залежить від вирішення вимоги про поновлення позивача на роботі, така вимога є похідною від вимоги про поновлення на роботі, а тому також не підлягає до задоволення.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни мотивувальної частини рішення суду.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 21 грудня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 01 травня 2023 року.

Головуючий

Судді