Справа № 456/1451/22
Провадження № 2/456/116/2023
РІШЕННЯ

іменем України

27 квітня 2023 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Яніва Н. М. ,

за участю секретаря Сунак Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Стрий цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори, приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Бораковська Оксана Ярославівна про визнання спадкового договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, згідно якого просить визнати недійсним спадковий договір від 23.09.2014 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Костур У.Т..

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 23.09.2014 між ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_2 було укладено спадковий договір, який був посвідчений держаним нотаріусом Костур Т.У., згідно якого ОСОБА_3 передає після смерті у власність відповідачу ОСОБА_2 , квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Згідно п.п.6-7 цього договору відповідач зобов`язується виконувати наступні дії: до смерті ОСОБА_3 здійснювати догляд та надавати необхідну допомогу ОСОБА_3 ..

Починаючи з 2018 відповідач не виконувала договірних зобов`язань, а виїхала за кордон, де постійно проживає, не надаючи ОСОБА_3 жодної допомоги.

Вона проживаючи у безпосередньому сусідстві з ОСОБА_3 постійно доглядала останню, надаючи належну допомогу. Вона ж і поховала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконала всі дії пов`язані з оплатою послуг за поховання.

ОСОБА_3 за життя зверталась у Стрийський міськрайнний суд з позовною заявою про розірвання спадкового договору, однак смерть ОСОБА_3 стала перешкодою для прийняття рішення судом у даній справі.

Також, за життя ОСОБА_3 уклала на її користь заповіт на все рухоме і нерухоме майно, що залишиться після її смерті, який зареєстрований у Єдиному спадковому реєстрі 16.03.2022.

Оскільки відповідач проживає за кордоном, ухилилась від виконання договірних обов`язків, тому вважає, що спадковий договір слід визнати недійсним.

Представник відповідача адвоката Андрейків Ю.Я. скористався правом на подання відзиву у інтересах відповідачки, згідно якого просив відмовити позивачу у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю.

В обґрунтування заявлених заперечень зазначив, що між його довірителькою та ОСОБА_3 дійсно було укладено спадковий договір, згідно п. 6 якого ОСОБА_3 поклала на ОСОБА_2 обов`язки щодо догляду, необхідної допомоги та християнського обряду поховання. При цьому за усною домовленістю між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 остання зобов`язалась фінансово підтримувати її і оплачувати догляд, який мала здійснювати сусідка ОСОБА_1 , так як у той час відповідачка постійно проживала за кордоном про що ОСОБА_3 було відомо. Як правило ОСОБА_4 двічі на рік приїжджала та провідувала бабусю, оплачувала ОСОБА_1 за догляд та залишала ОСОБА_3 по 1000- 1500 євро на повсякденні потреби. Також, відповідач пересилала кошти ОСОБА_1 за надані послуги про що свідчать численні перекази грошових коштів на рахунок сина позивачки ОСОБА_5 , так з роздруківок переказів вбачається, що 2018 вона переказала 1920 доларів, за 2019 - 2000 доларів, за 2020 1200 доларів, загальна суму переказів 5120 доларів. За такі кошти можна було повноцінно здійснювати належний догляд за померлою ОСОБА_3 ..

Окрім цього, у той час коли ОСОБА_4 не мала можливості передати кошти на утримання бабусі, такі за її проханням були перечислені позивачці її матір`ю ОСОБА_6 .. Сума переказу матері ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_5 становила згідно квитанцій про поштовий переказ від 01.10.2019 - 44 412,50 грн.. Дані кошти передавались як проплата послуг позивача по догляду за бабусею. Позивачка вказані кошти отримала про що вказала у смс повідомлені. Також, згідно скріну переписки між позивачкою та ОСОБА_6 така перечислила на прохання дочки у якості оплати послуг по догляду за ОСОБА_3 кошти у розмірі 600 доларів. 16.12.2020 на рахунок сина ОСОБА_8 ОСОБА_6 вислала 420 дол.

Про те, що гроші на утримання померлої ОСОБА_3 відсилала ОСОБА_4 та її матір ОСОБА_6 було відомо і сусідці ОСОБА_9 .. При цьому померла ОСОБА_10 частину власних коштів зберігала у ОСОБА_11 , які остання передала позивачці у тому числі на поховання ОСОБА_12 ..

Позивачка скориставшись епідемічною ситуацією у країнах Євросоюзу не повідомила про смерть ОСОБА_3 родичам ОСОБА_13 та її матері ОСОБА_6 та вирішила шахрайським способом заволодіти спірною квартирою.

На підставі вищевказаного та зважаючи на те, що позивач не має права звернення до суду з таким позовом, так як не була стороною спадкового договору та жодних інтересів її не порушено, є взагалі чужою сторонньою особою померлій ОСОБА_3 , отримувала кошти по догляду за померлою від відповідачки та її матері, шахрайським методом скориставшись ситуацією щодо загострення епідемічного стану, не повідомила про смерть ОСОБА_3 її найближчих родичів, що перебували на той час закордоном внучку ОСОБА_14 та доньку ОСОБА_6 , з метою заволодіння квартирою, тому у задоволені позову слід відмовити.

Представник позивача адвокат Маципура Г.І. подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що розпорядження відчужувача ОСОБА_3 зазначені у п. 6 щодо обов`язків ОСОБА_2 є істотними умовами спадкового договору. Укладений спадковий договір не передбачає передоручень набувачем своїх обов`язків іншим особам. Твердження відповідача про існуючу між нею ОСОБА_5 усну домовленість про здійснення догляду за ОСОБА_3 є надуманими. Фінансовий стан ОСОБА_2 на момент укладення спадкового договору не дозволяв когось фінансувати. Якщо б у померлої відчужувача ОСОБА_3 були якісь заощадження, які вона начебто зберігала у ОСОБА_11 , не було б потреби укладати спадковий договір. ОСОБА_15 змогла б самостійно платити ОСОБА_5 кошти за її догляд. Оскільки ОСОБА_4 догляду не здійснювала ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом про розірвання спадкового договору. Звернення ОСОБА_3 до суду було її вільним волевиявленням. Вона є заінтересованою особою так як у разі визнання спадкового договору недійсним належить до кола спадкоємців за заповітом померлої ОСОБА_3 . Підставою для визнання договору недійсним є належні та допустимі докази його невиконання.

Окрім цього укладений правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин вчинений без наміру створити правові наслідки є недійсним, як фіктивний, тобто вчинений лише для виду, ст. 234 ЦК України.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Янів Н.М. /а.с. 33/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.06.2022 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори, приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Бораковська О.Я. про визнання спадкового договору недійсним,прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 11.07.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 35/.

29.11.2021 підготовче судове засідання відкладено на 05.09.2022 /а.с. 42/.

Ухвалою суду від 05.09.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 26.09.2022 /а.с. 51/.

26.09.2022 у судовому засіданні оголошено перерву до 17.10.2022 /а.с. 62-63/

17.10.2022 справу відкладено на 07.11.2023 /а.с. 74/

07.11.2022 за клопотанням представника відповідача, ухвалою суду, суд повернувся до підготовчого засідання, яке призначене на 07.11.2022 /а.с.81/

07.11.2022 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 24.11.2022 /а.с.129-130/

24.11.2022 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 12.12.2022 /а.с.144/

12.12.2022 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 28.12.2022 /а.с.157/

28.12.2022 справу відкладено на 30.01.2023 /а.с.169/

Ухвалою суду від 30.01.2023 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 24.02.2023 /а.с. 212/.

24.02.2023 у справі оголошено перерву до 21.03.2023 /а.с. 226/

21.03.2023 у справі оголошено перерву до 11.04.2023 /а.с.239/

11.04.2023 у справі оголошено перерву до 27.04.2023 /а.с.252/

Розгляд справи по суті відбувся 27.04.2023 за участі представника позивача та представника відповідача.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

Представник позивача адвокат Маципура Г.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд такі задоволити з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Вказала, що ОСОБА_4 , яка є внучкою померлої ОСОБА_16 , вийшла заміж та виїхала за кордон, орієнтовано у 2014 та близько 10 років в Україну не приїжджала, обов`язків, які були покладені на неї згідно умов спадкового договору, а саме по догляду за бабцею ОСОБА_3 та її поховання не здійснювала.

Представник відповідача адвокат Андрейків Ю.Я. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Ствердив, що на момент укладення оспорюваного договору відповідач перебувала в Україні та виїхала за межі України після його укладення. Систематично пересилала кошти позивачці за надання послуг по догляду за бабусею, та давала кошти також і бабусі, тобто надавала фінансове утримання.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. у судове засідання не з`явилась, подала заяву згідно якої просила проводити розгляд справи у її відсутності на розсуд суду.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Бораковська О.Я. у судове засідання не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового розгялду, про причину неявки суд не повідомила.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши відсутність з боку сторін заяв про врегулювання спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено,що 23.09.2014 між ОСОБА_3 «відчужувач» та ОСОБА_2 «набувач», які діючи добровільно і перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені із вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод на підставі ст.1302 ЦК України було укладено спадковий договір, який посвідчено нотаріально державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та зареєстровано в реєстрі за №3022, за умовами якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті передає у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з однією кухні та двох житлових кімнат, житловою площею, 26,68 кв.м., загальною площею 49,2 кв.м../а.с.12/

У відповідності до п. 6 вказаного договору при укладені цього договору ОСОБА_3 поклала на ОСОБА_2 обов`язки, які вона повинна виконати: до смерті здійснювати догляд та необхідну допомогу, поховати її згідно Християнського обряду на кладовищі м.Стрий.

ОСОБА_2 зобов`язалась виконувати всі обов`язки, покладені на неї відчужувачем цим договором.

Також згідно п. 8 відчужувач підверджує, що договір цей відповідає її дійсним намірам і не носить характеру удаваного правочину.

Сторони домовились про накладення заборони відчуження вказаної у договорі квартири.

Згідно довідки №901 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб виданої 16.03.2022 виконавчим комітетом Стрийської міської ради за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.13-18/

У відповідності до копії заповіту від 17.08.2021 посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Бораковською О.Я та зареєстрованого у реєстрі за № 824,825 ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження згідно якого все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що мені належатиме на день смерті і на, що я за законом матиму право заповіла ОСОБА_1 /а.с.29/

Оскільки ОСОБА_3 у зв`язку з похилим віком не може власноручно підписати та прочитати заповіт, на її прохання та за її дорученням і у її присутності та присутності нотаріуса текст заповіту підписано ОСОБА_17 ..

Заповіт посвідчено у присутності запрошених свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ..

У відповідності до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 01.02.2022 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Стрию Стрийського району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено актовий запис № 79./а.с.11/

Судом встановлено, що у провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебувала цивільна справа № 456/3467/21, (№ 2/456/281/2022) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог державний нотаріус Костур У.Т. про розірвання спадкового договору.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.02.2022 провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. про розірвання спадкового договору, було закрито у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_3 /а.с.50/

Також, у матеріалах справи наявна роздруківка переписки месенджера Viber між ОСОБА_5 та ОСОБА_20 (матірю відповідача) з якої вбачається факт підтвердження отримання ОСОБА_5 коштів на утримання ОСОБА_16 , також наявна копія квитанції згідно якої ОСОБА_21 переслала кошти ОСОБА_5 за 3 місяці у сумі 44 412,50 грн. /а.с.85-89/

Окрім цього у судовому засіданні були допитані свідки.

Так, зокрема свідок ОСОБА_22 у судовому засіданні показала, що вона є сусідкою померлої ОСОБА_16 , а також ОСОБА_5 , дружили сім`ями і працювали на одному підприємстві. Останні 10 років ОСОБА_10 проживала одна, ніхто за нею не доглядав, ні донька ні внучка. За ОСОБА_23 доглядала сусідка ОСОБА_24 жалілась на внучку, яка мала здійснювати за нею догляд. ОСОБА_4 останній раз була в Україні 10 років тому, похороном ОСОБА_16 займалась ОСОБА_5 і всі сусіди, які допомагали, складались коштами. Їй нічого не відомо про те, що ОСОБА_4 сплачувала кошти за послуги ОСОБА_25 ..

Свідок ОСОБА_11 показала, що вона знайома з ОСОБА_23 , вони разом працювали. Коли ОСОБА_10 захворіла, то домовилась, щоб за нею доглядала сусідка ОСОБА_25 .. Також їй відомо, що ОСОБА_10 уклала договір довічного утримання на внучку ОСОБА_26 . Зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що внучка проживала за кордоном та висилала кошти, спочатку їх отримувала сама ОСОБА_10 , а згодом як захворіла, то гроші вже отримувала ОСОБА_25 .. Також коли вона провідувала ОСОБА_27 та передала їй кошти 1000 чи 2000 грн. і просила їй дещо краще купити з харчів. Також вказала, що була свідком як ОСОБА_10 казала до ОСОБА_5 щоб та повернула їй борг, після чого за 1 місяць померла. Ствердила, що ОСОБА_10 неодноразово казала, що внучка ОСОБА_26 надсилає кошти щоб оплачувати послуги ОСОБА_28 по здійсненню догляду за нею.

Свідок ОСОБА_29 показала, що ОСОБА_10 її колишня сусідка, так як в 1986 вона переїхала проживати за іншою адресою і інколи приходила в той будинок тільки щоб провідати бабусю і дідуся. Влітку 2021 коли вона приходила до ОСОБА_5 їй сказали, що вона у ОСОБА_12 .. Прийшовши у квартиру до останньої вона бачила, як ОСОБА_5 годувала ОСОБА_30 це внучка ОСОБА_31 , однак їй не відомо де та проживала останні роки.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні показала, що проживає по АДРЕСА_3 . Ствердила, що останні 5 років ОСОБА_10 хворіла, за нею весь час доглядала ОСОБА_5 , а коли та була на роботі, то доглядала вона( ОСОБА_32 ). Ствердила, що ОСОБА_33 в Україну не приїжджає. Також вказала, що була свідком, як ОСОБА_10 склала заповіт на квартиру на ОСОБА_5 , нотаріус приходила на квартиру.

При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги додержання яких є необхідними для чинності правочину.

Правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, правочин - правомірна, не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224, 221, 228 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Згідно з положеннями ч.ч. 1-5 ст. 203, ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З аналізу зазначених норм цивільного законодавства вбачається, що вказаними положеннями встановлено підстави недійсності правочину, наявність яких має існувати на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст.1304 ЦК).

З наведеного визначення спадкового договору вбачається, що істотними умовами договору є: визначення майна, яке переходить до набувача після смерті відчужувача, а також визначення вимог, які пред`являються до дій набувача відчужувачем - вид, характер, перелік, строк їх виконання тощо.

Відчужувач має право вимагати від набувача вчинення дій майнового або немайнового характеру, покладених на нього за спадковим договором (ст. 1305 ЦК), і зобов`язаний не складати заповіт щодо майна, яке є предметом договору, та не відчужувати його (ст. 1307 ЦК). Відповідно, набувач має право вимагати від відчужувача утримання від вчинення зазначених дій і відповідальний перед ним за належне виконання узятих на себе зобов`язань.

Правові підстави визнання недійсними правочинів, у тому числі спадкового договору, визначені нормами глави 16 ЦК України, на що також вказує Пленум Верховного Суду України в п. 28 Постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що підставами для визнання спадкового договору від 23.09.2014 недійсним є належні та допустимі докази його невиконання зі сторони внучки померлої ОСОБА_3 відповідачки ОСОБА_2 , про що також свідчить факт звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про розірвання спадкового договору.

Окрім цього, у поданій відповіді на відзив на позовну заяву представником позивача зазначено з посиланням на ст. 234 ЦК України, що правочин вчинений без наміру створити правові наслідки є недійсним, як фіктивний, тобто вчинений лише для виду.

Водночас, сторона відповідача, заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що позивач не має права на звернення до суду з таким позовом, так як не була стороною спадкового договору та жодних інтересів її не порушено. Окрім цього, за надані послуги по догляду за ОСОБА_3 позивач отримувала відповідні кошти, які оплачувала ОСОБА_4 та частково її мати

ОСОБА_34 оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи сторони позивача помилковими, а аргументи сторони відповідача належним чином обґрунтованими та мотивованими.

В ході судового розгляду судом встановлено, що 23.09.2014 між ОСОБА_3 як відчужувачем та ОСОБА_2 , як одержувачем було укладено нотаріально посвідчений спадковий договір предметом якого було право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

В подальшому 17.08.2021 ОСОБА_3 було складено заповіт на користь позивача ОСОБА_35 , предметом якого було все її майно де б воно не було і з чого в воно не складалось, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті та на що за законом вона матиме право.

19.07.2021 ОСОБА_3 через представника звернулась у Стрийський міськрайонний суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, у зв`язку з чим провадження у справі за її позовом до ОСОБА_2 було закрито.

Так, відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Тлумачення ст.ст.16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Однак, як зазначалось, недійсність оспорюваного спадкового договору позивач обґрунтувала невиконанням стороною цього договору, а саме набувачем (відповідачем по справі), передбачених ним обов`язків, що відповідно до приписів цивільного законодавства є підставами для розірвання договору, а не для визнання його недійсним. Така позиція узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в яких зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом; виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Суд звертає увагу на те, що істотні порушення умов договору чи неможливість його виконання однією з його сторін є підставами суто для зміни або розірвання договору, в тому числі і спадкового договору (ст. 651, 1308 ЦК України).

Окрім цього, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 1307 ЦК України суд приходить до переконання, що права позивача ОСОБА_1 щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_3 у частині квартири за адресою: АДРЕСА_1 жодним чином не порушені, оскільки заповіт складений ОСОБА_3 щодо вищевказаного майна, яке було предметом спадкового договору є в силу закону нікчемним.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України).

Щодо твердження позивача про те, що ОСОБА_10 за життя, скаржилась на невиконання умов договору зі сторони відповідача, та зверталась із заявою до суду про розірвання спадкового договору з цього приводу, то такі на переконання суду не можуть бути правовою підставою для визання договору недійсним. Окрім цього проаналізувавши матеріали справи №456/3467/21, провадження №2/456/281/2022 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_36 про розірвання спадкового договору судом встановлено, що у ході розгляду даної справи не відбулось жодного судового засідання по суті, тому судом не було встановлено жодних обставин, які б могли бути враховані у силу ч. 5 ст. 82 ЦК України при розгляді даної справи.

Тобто на даний момент часу та на момент посвідчення заповіту на користь ОСОБА_1 спадковий договір був чинний, та не був розірваний нотаріусом чи у судовому порядку.

Що стосується посилання представника позивача на положення ст. 234 ЦК України, якими вона керувалася при поданні відповіді на відзив на позовну заяву слід зазначити наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст.203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 року у справі № 468/1736/17-ц зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08.02.2018 року у справі№ 756/9955/16-ц. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі№ 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)». Схожі за змістом висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 461/6252/18 та від 25.11.2020 року у справі № 760/21747/19.

Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які моглиб порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч. 3 ст.215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.5 ст. 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (п. 1 та 2 ч. 1 ст.264 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів спарви, укладаючи оскаржуваний спадковий договір його учасники підтвердили попереднє ознайомлення із вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, що діють добровільно і перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення свої дій та керуються ними.

Позивачем та її представником не надано жодного належного та допустимого доказу у розумінні ст. 77-80 ЦПК України, який б підтверджував те, що укладаючи спадковий договір обома його сторонами, зокрема обдарованою, не мали на меті встановлення правових наслідків та які саме інші цілі мали сторони укладаючи такий договір.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, судом не було встановлено про наявність ознак фіктивного правочину щодо укладеного 23.09.2014 спадкового договору, тому такі твердження представника позивача є голослівними та безпідставними.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16, постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19).

Тлумачення вказаних норм матеріального права, виходячи з засади розумності, враховуючи пріоритет спадкового договору над заповітом, як один з принципів спадкового права, визначений цивілістичною доктриною, свідчить, що правило про нікчемність заповіту щодо одного і того самого майна, яке є також предметом спадкового договору, стосується випадків, коли такий заповіт вчинений як до укладення спадкового договору, так і після його укладення. Розірвання в судовому порядку спадкового договору не відновлює заповіту (не робить його дійсним або чинним), складеного до укладення спадкового договору.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

На підставі вищенаведеного, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Бораковська О.Я. про визнання спадкового договору недійсним у звязку з його безпідставністю.

Щодо судових витрат.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволені позовних вимог судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 242, 259, 264-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур Уляна Тарасівна, приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Бораковська Оксана Ярославівна про визнання спадкового договору недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 03 травня 2023 року.

Головуючий суддя Н. М. Янів