Справа № 538/539/23
Провадження № 2/538/184/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ
02 травня 2023 року Лохвицький районний суд Полтавської області в складі :
головуючого судді -Бондарь В.А.,
за участю секретаря судового засідання Горілей Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лохвиці Полтавської області матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації проти України, -
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Лохвицького районного суду з позовною заявою до держави Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації проти України, просив суд: стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 40 000 000,00 грн.
В обґрунтування поданого позову зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , професійний військовий, військову службу проходив в Україні до 2003 року. В 2003 році на певний час був демобілізований у запас. В 2014 році призваний на службу по мобілізації через події на Донбасі та АР Крим. З 2016 року проходив військову службу у НОМЕР_1 бригаді (в/ч НОМЕР_2 ), місцем дислокації якої рахується АДРЕСА_1 . Посада у військовій частині -командир гранатометного взводу. З дружиною розлучений, але від шлюбу мають двох спільних дітей : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Станом на 24.02.2022 року позивач знаходився в м.Біла Церква по місцю дислокації військової частини. Після початку війни військова частина була направлена на захист Київської області та приймала участь в оборонних боях по захисту м.Києва. Потім, після того як ворог був вибитий з Київської області, позивача з військовою частиною передислокували у Харківську область, де були бої до звільнення окупованих районів цієї області, включаючи місто Ізюм, інші населені пункти. Далі військовій частині довелося воювати у найгарячіших точках Донецької області. Саме у боях у Донецькій області 13.10.2022 року позивач отримав важке поранення, внаслідок чого , зокрема, втратив ліву ногу. Сталося це у районі м.Вугледару при обстрілі позиції військових з важких мінометів. Одна з мін розірвалася поруч з позивачем.
У процесі лікування ОСОБА_1 був поставлений наступний кінцевий діагноз: вогнепальне уламкове поранення лівої плевральної порожнини, лівобічний пневмоторакс, вогнепальне сліпе проникаюче поранення поперекової та сідничної ділянки без пошкодження прямої кишки та сечового міхура, вогнепальна травматична ампутація кінцівки на рівні верхньої третини лівої гомілки, вогнепальне наскрізне поранення правої гомілки з пошкодженням правої великогомілкової артерії, супровідних вен, вогнепальне осколкове сліпе поранення м"яких тканин ділянки лівого ліктьового суглоба лівої кисті. Факт даного діагнозу підтверджено довідкою № 1/37/5734 від 10.11.2022 року, виданою в/ч НОМЕР_2 , якою підтверджено, що поранення отримано при виконанні службових обов"язків по захисту Батьківщини. Наразі позивач продовжує лікування зі здійсненням протезування. Факт лікування також підтверджено довідкою № 30 від 10.01.2023 року, виданою ВЛК в/ч НОМЕР_3 .
Як стверджує позивач, війна привела не тільки до фізичного, але й до психологічного травмування. З першого дня на війні психіка позивача перебувала в умовах постійного перенавантаження. Важкі бої, смерть і поранення побратимів, обстріли території України ракетами і дронами-камікадзе виснажували психіку позивача, останній постійно ходив під смертю і бачив її зблизька. Надзвичайно переживав за своїх близьких , синів, особливо на фоні погроз Росії ядерною зброєю. Важко сприймав, що в тому числі гинуть цивільні люди. нищиться українська інфраструктура, Україна на тривалі періоди залишається без тепла і перебуває під тиском постійних "повітряних тривог". Важко психологічно сприйнято позивачем його поранення та інвалідність, втрата ноги. Іноді виникає відчуття безсилля, не знає, як знайде себе у цивільному житті і чи зможе працювати по своїй улюбленій цивільній професії столяра. Російська Федерація зіпсувала життя позивача, життя його близьких, а тому вважає, що країною агресором спричинено моральну шкоду, яку оцінює в 40 (сорок) млн. грн., що у еквіваленті за ринковим курсом складає порядку 1 (одного) млн. дол. США. За деталізованим висновком спеціаліста-психолога від 28.02.2023 року позивачу спричинено психотравму та моральну шкоду, з констатацією , що визначений ним розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. За вказаним висновком спричинена моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв"язку зі збройним нападом на територію України Російської Федерації.
Позивач в судове засідання не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та без участі позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату та час судових засідань повідомлявся належним чином шляхом публікації оголошення про виклик на сайті суду. Відзиву на позов від відповідача не надходило, як і будь-яких інших заяв.
Відповідно до ч.2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Проаналізувавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне.
Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , професійний військовий, військову службу проходив в Україні до 2003 року. В 2003 році на певний час був демобілізований у запас. В 2014 році призваний на службу по мобілізації через події на Донбасі та АР Крим. З 2016 року проходив військову службу у НОМЕР_1 бригаді (в/ч НОМЕР_2 ), місцем дислокації якої рахується АДРЕСА_1 . Посада у військовій частині -командир гранатометного взводу. З дружиною розлучений, але від шлюбу мають двох спільних дітей : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Станом на 24.02.2022 року позивач знаходився в м.Біла Церква по місцю дислокації військової частини. Після початку війни військова частина була направлена на захист Київської області та приймала участь в оборонних боях по захисту м.Києва. Потім, після того як ворог був вибитий з Київської області, позивача з військовою частиною передислокували у Харківську область, де були бої до звільнення окупованих районів цієї області, включаючи місто Ізюм, інші населені пункти. Далі військовій частині довелося воювати у найгарячіших точках Донецької області. Саме у боях у Донецькій області 13.10.2022 року позивач отримав важке поранення, внаслідок чого , зокрема, втратив ліву ногу. Сталося це у районі м.Вугледару при обстрілі позиції військових з важких мінометів. Одна з мін розірвалася поруч з позивачем.
У процесі лікування ОСОБА_1 був поставлений наступний кінцевий діагноз: вогнепальне уламкове поранення лівої плевральної порожнини, лівобічний пневмоторакс, вогнепальне сліпе проникаюче поранення поперекової та сідничної ділянки без пошкодження прямої кишки та сечового міхура, вогнепальна травматична ампутація кінцівки на рівні верхньої третини лівої гомілки, вогнепальне наскрізне поранення правої гомілки з пошкодженням правої великогомілкової артерії, супровідних вен, вогнепальне осколкове сліпе поранення м"яких тканин ділянки лівого ліктьового суглоба лівої кисті. Факт даного діагнозу підтверджено довідкою № 1/37/5734 від 10.11.2022 року, виданою в/ч НОМЕР_2 , якою підтверджено, що поранення отримано при виконанні службових обов"язків по захисту Батьківщини. Наразі позивач продовжує лікування зі здійсненням протезування. Факт лікування також підтверджено довідкою № 30 від 10.01.2023 року, виданою ВЛК в/ч НОМЕР_3 .
Як стверджує позивач, війна привела не тільки до фізичного, але й до психологічного травмування. З першого дня на війні психіка позивача перебувала в умовах постійного перенавантаження. Важкі бої, смерть і поранення побратимів, обстріли території України ракетами і дронами-камікадзе виснажували психіку позивача, останній постійно ходив під смертю і бачив її зблизька. Надзвичайно переживав за своїх близьких , синів, особливо на фоні погроз Росії ядерною зброєю. Важко сприймав, що в тому числі гинуть цивільні люди. нищиться українська інфраструктура, Україна на тривалі періоди залишається без тепла і перебуває під тиском постійних "повітряних тривог". Важко психологічно сприйнято позивачем його поранення та інвалідність, втрата ноги. Іноді виникає відчуття безсилля, не знає, як знайде себе у цивільному житті і чи зможе працювати по своїй улюбленій цивільній професії столяра. Російська Федерація зіпсувала життя позивача, життя його близьких, а тому вважає, що країною агресором спричинено моральну шкоду, яку оцінює в 40 (сорок) млн. грн., що у еквіваленті за ринковим курсом складає порядку 1 (одного) млн. дол. США. За деталізованим висновком спеціаліста-психолога від 28.02.2023 року позивачу спричинено психотравму та моральну шкоду, з констатацією , що визначений ним розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. За вказаним висновком спричинена моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв"язку зі збройним нападом на територію України Російської Федерації.
Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.
У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31).
У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.
Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.
Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.
Починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України № 2188-IX від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.
Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації; відзначаючи, що дії російської федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.
Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.
Позивач звернувся до суду з позовом до РФ про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії РФ на території України.
У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.
У таких висновках суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.
У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.
Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.
У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.
Визначаючи чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, яка переглядається, суд врахував таке: - предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; - місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; - передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; - національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом "генерального делікту").
Додатково суд врахував, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
Оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету вказаної країни на цей час немає.
Суд також звертає увагу на те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, потім воєнний стан продовжено ще на 90 діб до 21 листопада 2022 року та продовжено воєнний стан на 90 діб до 20 травня 2023 року.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
Тобто, починаючи з 2014 року, відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з РФ.
З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.
Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.
Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідальною за спричинену ОСОБА_1 моральну шкоду є безпосередньо держава Російська Федерація, збройні формування якої за злочинним наказом свого керівництва 24.02.2022 року умисно вчинили збройну агресію проти України, що змусило позивача по справі йти на війну, в процесі якої він отримав важке поранення і позбувся життєво важливого органу.
Матеріалами справи підтверджено участь позивача у бойових діях внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, чим йому дійсно спричинено моральні страждання.
Враховуючи безпосередню участь позивача у бойових діях, яка мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час його перебування у зоні проведення Операції об`єднаних сил (колишня зона проведення Антитерористичної операції), він неодноразово був свідком загибелі та поранення його товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, сам отримав поранення, зазнавав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 40 000 000,00 грн.
З урахуванням викладеного вище, суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо обставин та підстав завдання йому, як громадянину України, моральних страждань при викладених ним у позові обставинах, та приходить до висновку про задоволення його вимог у пред`явленому розмірі.
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Згідно з п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, збір стягується з відповідача в дохід держави.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 263-265,273 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації проти України - задовольнити.
Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) - 40 000 000 , 00 (сорок мільйонів) гривень у відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь держави Україна судовий збір у розмірі 13 420,00 грн.
Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Суддя Лохвицького районного суду Полтавської області В.А. Бондарь