Справа № 133/3966/21
Провадження № 22-ц/801/1418/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 серпня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Матківської М.В., Міхасішина І.В.

з участю секретаря судового засідання Собцевої А.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Укрзалізниця» адвоката Чешковського Володимира Анатолійовича,

на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Пєтухової Н.О., дата складення повного тексту не вказана,

у справі № 133/3966/21

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (відповідач),

Козятинського загону воєнізованої охорони Виробничий підрозділ «Південно-Західна залізниця Регіональна філія Акціонерне товариство «Українська залізниця» (співвідповідач)

про стягнення заробітної плати та допуск позивача до роботи,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», співвідповідача Козятинського загону воєнізованої охорони Виробничий підрозділ «Південно-Західна залізниця Регіональна філія Акціонерне товариство «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати та допуск позивача до роботи, обґрунтовуючи вимоги тим, що 08 грудня 2021 року наказом № НОР-2-2/371 начальника загону виробничого підрозділу Козятинський загін воєнізованої охорони Набокова В.А. його було відсторонено від роботи - стрільця 4-го розряду стрілецької команди станції Фастів, без нарахування заробітної плати (середнього заробітку) у зв`язку з ненаданням ним підтверджуючого документа про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби CОVID-19, з 09 грудня 2021 року.

Вважає таке відсторонення протиправним, оскільки ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції чи в будь-якому іншому документі, підписаному між ним і відповідачем, такого зобов`язання з його боку немає, як і немає передбачених законом повноважень відповідача на відсторонення його від роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення від CОVID-19.

Просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № HOP 2-2/371 від 08 грудня 2021 року, зобов`язати відповідача, виплатити на його користь невиплачену заробітну плату з дня незаконного відсторонення від роботи по день фактичного допущення до роботи, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 923 грн 90 коп.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2023 року позов задоволено. Скасовано наказ Акціонерного Товариства «Укрзалізниця» № НОР 2-2/371 від 08.12.2021 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Стягнуто з Акціонерного Товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 42 530 (сорок дві тисячі п`ятсот тридцять) гривень 04 копійки та компенсацію судового збору у розмірі 923,90 грн.

Відмовлено у позові ОСОБА_1 до співвідповідача Козятинський загін воєнізованої охорони Виробничий підрозділ «Південно-Західна залізниця» Регіональна філія Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Набокова В.А.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з судовим рішенням, 12 червня 2023 року представник відповідача АТ «Укрзалізниця» адвокат Чешковський В.А. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд не дослідив умови праці позивача для належної оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести такий невакцинований працівник. Позивач, працюючи стрільцем 4-го розряду стрілецької команди станції Козятин згідно Положення про відомчу воєнізовану охорону АТ «Укрзалізниця» не може здійснювати свої трудові обов`язки дистанційно чи надомно, він зобов`язаний супроводжувати вантажі, які доставляються залізницею у різні куточки країни. При прийманні та передачі таких вантажів стрілець повинен оформити відповідні документи, а це контактування з працівниками відповідної залізничної станції України, що збільшує вірогідність зараження. Крім того, позивач при заступанні на варту, під час інструктажу та отриманні зброї має контакти із складом чергової варти і своїм керівництвом. Інструктаж і бойовий розрахунок відбувається у невеличкому приміщенні адміністративної будівлі Козятинського загону воєнізованої охорони на станції Козятин. Також позивач приїздить на роботу і добирається додому електропоїздами.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року в подібній справі № 130/3548/21, яка надала свої висновки щодо процедури відсторонення працівників підприємств, установ, організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 83 від 04 березня 2015 року, та які відмовилися від профілактичного щеплення проти COVID-19.

Крім цього судом невірно проведений розрахунок суми середнього заробітку за час відсторонення від роботи 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2023 року (42 дні) та стягнено 42 530,04 грн замість 27 985,02 грн, оскільки невірно вирахувано середньоденну заробітну плату позивача, яка становитиме 666,31 грн., а не 1 012,62 грн, так як суд не врахував вимоги пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, відповідно до якого при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: одноразові виплати, компенсаційні виплати на відрядження (добові, надбавки, що виплачуються замість добових), соціальні та компенсаційні виплати, виплати, пов`язані з ювілейними датами.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшли проте їх відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина 3 статті 360 ЦПК України.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 08 серпня 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Представник відповідача - адвокат Чешковський В.А. вимоги апеляційної скарги підтримав і просив задовольнити на умовах, викладених у ній.

Представник позивача ОСОБА_2 проти вимог апеляційної скарги заперечував, вважає, що викладені в ній доводи про умови праці його довірителя є припущеннями і не підтверджені належними і допустимими доказами. В питанні обчислення суми середнього заробітку суд виходив із наявної матеріалах справи довідки, виданої самим відповідачем. Натомість наведені апелянтом в апеляційній скарзі розрахунки документально не підтверджені.

Представник Козятинського загону воєнізованої охорони Виробничий підрозділ «Південно-Західна залізниця Регіональна філія Акціонерне товариство «Українська залізниця» повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, , що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03.07.1989 року ОСОБА_1 на підставі наказу № 184-ос від 03.06.2016 прийнятий в стрілецьку команду на ст. Фастів на посаду стрільця.

Відповідно до довідки про доходи від 17.12.2021, заробітна плата стрільця 4 розряду структурного підрозділу служби воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» - ОСОБА_1 , за період з червня 2021 по листопад 2021 року, без урахування аліментів становить 92 389,68 грн.

Наказом виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони» № НОР.2.2/371 від 08.12.2021 ОСОБА_1 , стрільця 4 розряду стрілецької команди ст. Фастів було відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року до моменту усунення ним причин відсторонення. Причиною відсторонення стало ненадання підтверджуючого документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.

Як вбачається із копії наказу №НОР 2.2/57 від 01.03.2022, виданого начальником ВП «Козятинський загін воєнізованої охорони» Василем Набоковим, зокрема відповідно до п. 9 додатку до вказаного наказу, ОСОБА_1 з 01.03.2022 допущено до роботи.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги рішення суду оскаржує лише відповідач АТ «Українська залізниця» і лише в частині задоволених позовних вимог, заявлених до нього.

В іншій частині рішення суду не оскаржено, а також під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, та не встановлено неправильного застосування норм матеріального права.

Тому, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду лише в оскаржуваній відповідачем АТ «Українська залізниця» частині.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив із того, що наказ АТ «Укрзалізниця» про відсторонення від роботи ОСОБА_1 є протиправним і підлягає скасуванню.

При цьому суд виходив з того, що застосування до позивача заходів, передбачених Переліком № 2153 і Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлені обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян (пункт «а»); у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення (пункт «б»). Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (частина 2 статті 30 цього Закону).

Згідно з пунктами «б», «г» цієї норми громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень (частина 1). Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина 2).

Відповідно до частини 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження засвідчити це актом у присутності свідків.

Зі змісту наведених норм закону слідує, що для отримання профілактичного щеплення, у тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну і об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року, із відповідними змінами, внесеними згідно із наказом Міністерства охорони здоров`я № 2664 від 30 листопада 2021 року (в редакції, чинній станом на день винесення оскаржуваного по справі наказу) затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають зокрема, працівники, перераховані у пунктах 7-9: працівники органів місцевого самоврядування; закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; комунальних підприємств, установ та організацій.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності з 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

Статтею 43 Конституції України кожному громадянину надано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч. 1). Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (ч. 2). Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (ч. 4).

У рішенні Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) зазначено, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливими у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону (частина 4 статті 4 ЦК України).

Згідно статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення (пункт «б»); виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я (пункт «г»).

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», у редакції постанов Кабінету Міністрів України № 1096 від 20 жовтня 2021 року та № 372 від 26 березня 2022 року, керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 372 від 26 березня 2022 року, встановлено, що на період воєнного стану:

фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендувати дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19;

фізичним особам рекомендувати забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;

закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану.

Зазначене свідчить про те, що до завершення воєнного стану в Україні до працівників, посади яких включені до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку із відсутністю щеплення від COVID-19.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного і епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані: усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

З огляду на викладене вважається, що відсторонення працівника від роботи в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19, керівник установи проводить відповідно до статті 46 КЗпП України та частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Таким чином відсторонення від роботи працівника, який відмовився від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, передбачено законами, приписи яких з приводу відсторонення від роботи є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури, дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявлених за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

У пункті 7.3 Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові і практичні питання» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами.

Відсторонення працівника від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки працівника, лише на тій основі, що вона працює у певному закладі, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. При цьому слід перевіряти чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних працівником трудових обов`язків, у тому числі, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно наказу № 184/ос від 08 червня 2016 року працював на посаді стрільця 4-го розряду стрілецької команди на станції Фастів. Формально він належав до числа тих працівників, які підлягали обов`язковому щепленню від COVID-19.

Відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця» не надав до справи відповідних доказів та судом не встановлено, що роботодавець довів до відома працівника ОСОБА_1 інформацію про наслідки для виконання трудових обов`язків у випадку відмови чи ухилення його від обов`язкового профілактичного щеплення, оскільки матеріали справи не містять належного підтвердження таких фактів.

Наказом Виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони» № НОР-2-2/371 від 08 грудня 2021 року ОСОБА_1 стрільця 4-го розряду стрілецької команди станції Фастів, відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року до моменту усунення ним причин відсторонення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції в тому, що відповідач не довів правомірності відсторонення працівника від роботи та встановлених законом підстав для такого відсторонення, оскільки застосування до позивача такого заходу не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків з урахуванням характеру роботи позивача. При цьому враховано і той факт, що відповідачем порушено порядок відсторонення позивача від роботи, так як працівник наказом був відсторонений від роботи без належного його повідомлення про обов`язковість щеплення проти COVID-19 та про наслідки ухилення від щеплення.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції ухвалив рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, зокрема, не дослідив умови праці позивача для належної оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести такий невакцинований працівник.

Відповідне обґрунтування в першу чергу має мати не рішення суду, а наказ, яким до працівника застосовуються відповідні обмеження, чого в даному випадку зроблено не було. Суд першої інстанції досліджував ті обставини, щодо яких сторони по справі надали належні і допустимі докази.

Судом враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у подібній справі № 130/3548/21, про що наведено у постанові суду, щодо порушення процедури відсторонення працівника.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги в частині невірно проведеного розрахунку суми середнього заробітку за час відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року, оскільки такий розрахунок розміру середнього заробітку проведений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, та з урахуванням довідки про доходи позивача ОСОБА_1 за № НОР-2-5/1678, від 17 грудня 2021 року, виданій Структурним підрозділом служби воєнізованої охорони Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», згідно якої заробітна плата ОСОБА_1 за основним місцем роботи на посаді стрільця 4-го розряду нарахована: у жовтні 2021 року 11 420,84 грн., у листопаді 2021 року 18 957,74 грн. (а. с. 11); обрахована середньоденна заробітна плата становить 1 012,62 грн.

Довідка є належним доказом у справі, оскільки вона містить вихідний номер і дату, підписана начальником загону ОСОБА_3 і бухгалтером ОСОБА_4 та посвідчена печаткою Виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця».

В суді першої інстанції відповідач відзиву проти позову не подавав і щодо відповідних розрахунків не заперечував. Посилання представника відповідача на те, що остаточний розрахунок позивачем зроблений безпосередньо перед рішенням суду апеляційний суд відхиляє, так як подання позивачем уточнюючої заяви стосувалося не розміру середньоденної заробітної плати, а кількості днів вимушеного прогулу в зв`язку з тим, що під час провадження у справі відповідачем самостійно видано наказ про його допуск до роботи.

Включені до тексту апеляційної скарги розрахунки заробітної плати не є належним і допустимим доказом їх розміру і не спростовують висновків суду першої інстанції з тих підстав, що вони власне є доводами апеляційної скарги, що потребують доведення засобами доказування, а у випадку з розміром заробітної плати цілком конкретним засобом доказування письмовими доказами, якими є відповідні довідки, видані підприємством, чого відповідачем зроблено не було.

За умов подання позивачем довідки про заробітну плату, виданої підприємством, саме не останньому лежить обов`язок спростувати її у випадку, якщо до сум заробітної плати було помилково включено види виплат, що не підлягають врахуванню під час обчислення середньоденного заробітку. Підприємство веде необхідні розрахунки і є розпорядником цієї інформації, проте ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді документально не підтвердило відповідних доводів апеляційної скарги.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1). Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується (ч. 2). Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (ч. 3).

У частині 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» також визначено, що заробітна плата це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року роз`яснив, що якщо буде встановлено, що на порушення вимог статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач незаконно був відсторонений від виконання його посадових обов`язків із зупиненням виплати йому заробітної плати, а іншої роботи відповідач йому не пропонував та не звільнив його з роботи, у зв`язку з чим він перебував у вимушеному прогулі, то суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Укрзалізниця» адвоката Чешковського Володимира Анатолійовича залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді М.В. Матківська

І.В. Міхасішин