КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7419/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Оболонський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Генеральне консульство України в Ростові-на-Дону про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Свої вимоги заявник мотивував наступним, що він ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в в селі Ковильне Роздольненського району АР Крим, що підтверджується свідоцтвом про народження, акт про народження №7.

Станом на 24.08.1991 заявник був неповнолітнім та протягом 1983-1994 року постійно проживав зі своє матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . Заявник навчався в Кіровській загально-освітній вечерній школі ІІ-ІІІ ступенів, яку закінчив 24.06.1994 року.

14.09.1994 року разом матір`ю ОСОБА_2 переїхав для проживання до російської федерації де він отримав паспорт громадянина СРСР.

Заявник перебуваючи на території російської федерації в 2020 звернувся до Генерального Консульства України в Ростові-на-Дону з метою оформлення громадянства України, проте останні 11.12.2020, посилаючись на інформацію ДМС України, повідомило заявника про неможливість підтвердити його належність до громадянства, посилаючись на тимчасову окупацію території АР Крим, провести вичерпні перевірки щодо належності заявника до громадянства України не вбачається можливим. Рішення суду про встановлення факту проживання на території України необхідно йому для отримання паспорту громадянина України в Оболонському районному відділі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Таким чином, заявник вважає, що він на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) дійсно постійно проживав на території України, а тому наявні підстави для задоволення заяви в порядку, передбаченому ст. ст. 315-319 ЦПК України.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що він у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню (аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року, справа № 653/1308/18).

На підставі вищевказаного просив суд постановити рішення, встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в неповнолітньому віці, разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , постійно проживав на території України (в селі Владиславівка Кіровського району АР Крим) на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в неповнолітньому віці, разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , постійно проживав на території України (в селі Владиславівка Кіровського району АР Крим) на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - Дехтяров Василь Васильович подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення ОСОБА_1 відмовити.

Представник скаржника вважає, що суд першої інстанції в даній справі не в повному обсязі встановив обставини справи та ухвалив незаконне судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права, а отже підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що надана заявником виписка від 03.07.2020 № 34, виданої Адміністрацією Владиславівського сільського поселення Кіровського району Республіки Крим є неналежним доказом в розумінні Українського законодавства, а саме ч.ч. 2 та 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та не має юридичної сили, оскільки виданий із порушенням чинного законодавства України.

Також вказував, що заявником до доданої виписки від 03.07.2020 № 34 не було надано копії будинкової книги, які були у ній зазначені.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовував також тим, що заявником було надано до заяви копії дипломів лише за 1989 рік, також ним було надано копію 1 аркушу трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_2 , де міститься інформація про трудову діяльність у період з 1991 року по 1994 рік, але не про працевлаштування протягом 1983-1994 років як було зазначено в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення. Представник апелянта зазначив, що дані обставини були залишені судом першої інстанції поза увагою.

Крім того наголосив на тому, що факт проживання матері заявника ОСОБА_2 в суді не було встановлений та не розглядався, як і відсутні на це підтверджуючі докази.

31 травня 2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчука І.В., в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також просив розглянути справу в суді апеляційної інстанції без його участі.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник заявника вказував, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції в достатній мірі дослідив обставини, які мають значення для справи та на підставі наданих заявником доказів дійшов обгрунтованого висновку про те, що наведені в них відомості, у своїй сукупності, дають підстави вважати, що він, у неповнолітньому віці, постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року.

Також заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказував на те, що апелянт в апеляційній скарзі, стверджуючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не навів конкретних обгрунтувань того, у чому саме полягають такі порушення та які саме норми права були порушені. А тому представник заявника вважає, що за своєю суттю апеляційна скарга є виразом незгоди з ухваленим судовим рішенням та спрямована на переоцінку обставин справи.

15 червня 2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшов лист (вх. № 73386) від представника заявника - адвоката Ковальчука І.В., в якому просив розгляд справи проводити без його участі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що зібраними по справі доказами підтверджено факт постійного проживання заявника у малолітньому віці разом з матір`ю на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, у зв`язку із чим суд першої інстанції прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Ковильне Роздольненського району АР Крим, що підтверджується свідоцтвом про народження, актів про народження №7 (а.с.23).

Заявник у свої заяві посилався на те, що станом на 24.08.1991 він був неповнолітнім та протягом 1983-1994 року постійно проживав зі своє матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 34 від 03.07.2020 виданої Владиславівкою сільською радою Кіровський району АР Крим (а.с.22).

ОСОБА_1 навчався в Кіровській загально- освітній вечерній школі ІІ-ІІІ ступенів, яку закінчив 24.06.1994 року, що підтверджується копією атестату(а.с.20).

Для встановлення факту, що має юридичне значення заявник надав до суду першої інстанції наступні копії документів:

- засвідчену копію договору оренди житла (а.с. 12);

- засвідчені копії дипломів (а.с. 13-19);

- засвідчену копію атестату про повну загальну середню освіту НОМЕР_2 від 24.06.1994 та додаток до нього (а.с. 20);

- засвідчену копію аркушів трудової книжки НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2 (а.с. 21);

- засвідчену копію виписки з погосподарської книги с. Владиславівка Кіровського району № 34 від 03.07.2020 (а.с. 22);

- засвідчену копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого 19.02.1977 (а.с. 23);

- копію листа Генерального консульства України в Ростові-наДону (а.с. 24);

- засвідчену копію листа ДМС України на адресу МЗС України (а.с. 25).

Рішення суду про встановлення факту проживання на території України необхідно заявнику для отримання паспорту громадянина України в Оболонському районному відділі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до пункту 10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію свідоцтва про народження;

в) один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви, оскільки надані заявником документи, не можуть підтвердити факт постійного проживання заявника та його матері станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 років у неповнолітньому віці.

Заявник не претендує на набуття громадянства внаслідок прийняття до нього, а просить встановити факт постійного проживання саме для подальшого документування паспортом громадянина України на підставі п. 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», відповідно до якого громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Разом з тим, з наданих до суду доказів не можливо встановити факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Надана заявником виписка віл 03.07.2020 № 34, видана Адміністрацією Владиславівського сільського поселення Кіровського району Республіки Крим не є належним доказом, оскільки відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльності вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому закону. Крім того, заявником до вищевказаної виписки не було надано копії будинкової книги, які були у ній зазначені. Отже, надані заявником доказ не може бути прийнятий судом, оскільки він не визнається державою України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що заявником надано копію першого аркушу трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_2 , де міститься інформація про трудову діяльність у період з 1991 року по 1994 рік, але не про працевлаштування протягом 1983-1994 років як було зазначено в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення.

Крім того, заявник звертаючись з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, вказував, що він був документований паспортом громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_4 20.10.1994 Архангельським СВМ Красноярського краю, про що ним було зазначено в заяві та підтверджується відміткою на свідоцтві про народження заявника. Між тим суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що заявник до заяви не було додано копію паспорту громадянин колишнього СРСР. Також ним не було надано жодного документу, який посвідчує його особу.

Крім того, суд апеляційної інстанції, звертає увагу на ту обставину, що в 1994 році коли заявник виїжджав для проживання у російську федерацію, йому було 17 років, паспорт отримують громадяни у 16 років. Отже при перетині кордону заявник мав паспорт. Крім того, у відповідності до законодавства, він мав пройти медичний огляд та стати на військовий облік, та отримати відповідні довідки та посвідчення.

Крім того, заявником не надано доказів щодо постійного проживання його матері у період з 1983-1994 років на що посилався заявник у заяві.

Суд апеляційної інстанції при вирішенні заяви, дав не вірну оцінку доказам та прийшов до помилкових висновків.

Враховуючи викладене, правові підстави для встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року з метою встановлення його належності до громадянства України відсутні.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Оболонський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Генеральне консульство України в Ростові-на-Дону про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «23» серпня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.В. Кулікова

В.І. Олійник