Провадження № 2/512/103/23
"03" травня 2023 р. смт Саврань
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Савранський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Брюховецького О.Ю.,

за участю секретаря Шаповал Н.Г.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження справу за цивільним позовом адвоката Попович Світлани Михайлівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

28.02.2023 адвокат Попович С.М., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_2 звернулась до суду із цивільним позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_2 є власником транспортного засобу Skoda Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

У відповідності до умов договору оперативного лізингу від 25.02.2021 ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 вищезазначений транспортний засіб, терміном на 24 місяці. Що підтверджується актор прийому-передачі №1.

Станом на 22.02.2023 транспортний засіб Skoda Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 власнику ОСОБА_2 не повернутий. На телефонні дзвінки відповідач не відповідає.

Вказані обставини і стали підставою звернення до суду.

Савранський районний суд Одеської області ухвалою від 15.03.2023 прийняв цивільний позов адвоката Попович Світлани Михайлівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_2 до розгляду та відкрив провадження по справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Вказаною ухвалою суду відповідачеві запропоновано надати у строк 15 днів з дня вручення ухвали відзив на позовну заяву, а також встановлено позивачу та відповідачу строк протягом 5 днів з дня отримання відзиву та, відповідно, відповіді на відзив для подання відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явився, проте 03.05.2023 його представник адвокат Попович С.М. подала до канцелярії суду заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила справу розглянути без участі позивача та його представника (а.с. 43).

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та зазначив, що орендував автомобіль для роботи в службі таксі. Також зазначив, що самостійно здійснював оплату ремонту автомобіля, сплатив приблизно половину встановлених договором орендних платежів, але з початку повномасштабного вторгнення не мав можливості продовжувати працювати в м. Одесі в таксі та за усною домовленістю з ОСОБА_2 припинив сплачувати йому орендні платежі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_2 є власником транспортного засобу Skoda Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а.с.7).

25.02.2021 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір оперативного лізингу (а.с.9-11).

У відповідності до умов договору оперативного лізингу від 25.02.2021 ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 вищезазначений транспортний засіб, терміном на 24 місяці.

Факт передачі транспортного засобу від позивача до відповідача підтверджується актом прийому-передачі транспортного засобі №1 від 25.01.2021 (а.с.12).

Як зазначено в позовній заяві та не спростовано відповідачем, станом на 22.02.2023 транспортний засіб Skoda Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 власнику ОСОБА_2 не повернутий.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з вимогами частини 1, 2 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 договору оперативного лізингу від 25.02.2021 орендар вправі експлуатувати автомобіль на підставі даного договору лише а умови внесення орендної плати вчасно та у повному обсязі та на підставі затвердженого Орендодавцем графіка платежів.

На підставі пункту 1.1 договору оперативного лізингу від 25.02.2021 відповідно до положень даного договору Орендодавець передає, а Орендар приймає автомобіль у комплектності відповідно до Додатку № 1 та № 2 у платне користування на умовах оперативного лізингу на 24 календарних місяці з дати підписання даного Договору та Додатків №1, 2 обома сторонами.

Згідно з пунктом 7.3 договору оперативного лізингу від 25.02.2021 за умови виконання Орендарем усіх вимог даного договору після закінчення терміну дії договору автомобіль переходить у власність Орендаря за допомогою нотаріального оформлення генерального доручення.

Так, в судовому засіданні відповідачем були надані суду квитанції про сплату позивачу орендних платежів, які свідчать про сплату орендних платежів не в повному обсязі за період з лютого 2021 року по січень 2022 року. Також факт сплати орендної плати за автомобіль не в повному обсязі не заперечувався в судовому засіданні самим позивачем.

Отже, враховуючи, що позивачем (орендарем) не сплачені передбачені в договорі орендні платежі в повному обсязі, спірний автомобіль згідно з пунктом 7.3 договору не перейшов йому у власність та, відповідно, відповідач (орендодавець) має право на витребування автомобіля з незаконного володіння.

При цьому суд відхиляє посилання позивача на усні домовленості з відповідачем щодо припинення сплати орендної плати з моменту початку повномасштабного вторгнення, оскільки згідно з пунктом 7.8 договору оперативного лізингу від 25.02.2021 всі доповнення або зміни даного договору дійсні за умови, що вони зроблені у формі Додатків до нього та підписані сторонами.

Водночас суд не вбачає підстав для застосування в даних правовідносинах положень статті 617 ЦК України (підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання), оскільки позивач не довів суду, що повномасштабне вторгнення зумовила для нього такі негативні наслідки, що унеможливили його роботу в таксі в м. Одесі.

Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному представником позивача в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Вирішуючи клопотання представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 20 000, 00 грн, суд виходить з такого.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої - п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Положеннями частини першої статті 1 зазначеного Закону унормовано, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який, в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

- договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");

- за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

- як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

- адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

- адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

- відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 19.11.2019 у справі № 5023/5587/12, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 27.08.2020 у справі № 873/2/20, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19 та від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі№ 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Представником позивача - адвокатом Попович С.М. надано Ордер серії ВА №1044764 від 10.02.2023 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 01.09.2022.

Водночас, суд констатує, що матеріали справи не містять Договору про надання правової допомоги № б/н від 01.09.2022 року, укладеного між адвокатом Попович С.М. та позивачем ОСОБА_2 , посилання на який міститься в ордері на надання правничої (правової) допомоги, що виключає об`єктивну можливість суду встановити домовленість між адвокатом та клієнтом щодо погодження порядку обчислення, форми та вартості наданих адвокатом послуг.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, стороною позивача не надано суду розрахунок (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, із зазначенням витрат часу по кожному із виду робіт, акт приймання-передачі наданих послуг та/або рахунок-фактуру, платіжні документи про оплату таких послуг.

Таких доказів до закінчення судових дебатів у справі позивач та представник позивача не надали, як і не зробили заяву до закінчення судових дебатів, що мають намір надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

В судовому засіданні відповідач заперечував проти стягнення з нього витрат на правову допомогу адвоката.

У постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що «інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу».

Вищевикладене у сукупності свідчить про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн що підтверджується платіжним дорученням (а.с.1).

Тому, з відповідача, в силу частини першої статті 141 ЦПК України, необхідно стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1073,60 грн.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 15, 16, 316, 317, 319, 321, 387, 525, 526, 610, 611, 629 ЦК України, статтями 2, 5, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Цивільний позов адвоката Попович Світлани Михайлівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) автомобіль Skoda Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , видане ТСЦ 3541 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір в сумі 1073 (одну тисячу сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складений і підписаний головуючим суддею 05.05.2023.

Суддя: О.Ю. Брюховецький