Номер провадження: 22-ц/813/6705/23
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Петренко Наталії Олегівни, представника ОСОБА_1 , адвоката Ростомова Гранта Артуровича, представника ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року, постановленого під головуванням судді Середи І.В., повний текст рішення складений 09 червня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 39906,85 грн., що складаються з трьох процентів річних у розмірі 5114,05 грн. та індексу інфляції у розмірі 34792,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року позивачка дійшла з відповідачкою згоди про продаж останньою належної їй частки домоволодіння на користь батька позивачки - ОСОБА_2 , при цьому сплативши їй 3000 доларів США у якості авансу у рахунок купівлі частки відповідачки, проте ОСОБА_1 ухилялася від укладення правочину, при цьому гроші не повертала, у зв`язку з чим за позовом ОСОБА_2 рішенням Суворовського районного суду м. Одеси з відповідачки було стягнуто 78468,60 грн. за нікчемною угодою та 784,69 грн. судового збору. Оскільки відповідачка грошове зобов`язання за рішенням суду не виконала, позивачка звернулася до суду із позовом про стягнення з неї трьох відсотків річних та суми індексу інфляції за період з 17 червня 2017 року по 01 лютого 2021 року, який був задоволений та постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 14676,57 грн. Отже, сума коштів, які заборгувала відповідачка складає: 78468,60 грн. - за нікчемною угодою та 14676,57 грн. - три відсотки річних та сума індексу інфляції, а всього 93145,17 грн.

Розрахунок трьох відсотків річних позивачка проводила з 01 лютого 2021 року по 30 листопада 2022 року за 668 днів, що склали 5114,05 грн., інфляційні нарахування з 01 січня 2021 року по 31 жовтня 2022 року, що склали 34792,80 грн., а у загальній сумі складає 39906,85 грн., які позивачка просила стягнути на її користь з відповідачки.

20 березня 2023 року у справі ухвалено заочне рішення, яке 01 червня 2023 року за заявою відповідачки скасовано, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року позов ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три проценти річних у сумі 2502,39 грн., інфляційні втрати в сумі 10 380,27 грн.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Петренко Н.О., представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовної заяви в цій частині, посилаючись на порушення норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом неповно були встановлені та з`ясовані дійсні обставини справи.

Також адвокат Петренко Н.О., представник ОСОБА_1 зазначила про пропуск строку позовної давності.

Також, не погодившись з рішенням суду, адвокат Ростомов Г.А., представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаюсь на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Петренко Н.О., представник ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню та вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню через пропуск строку позовної давності.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року у справі 523/13631/14-ц було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки у спільній частковій власності в натурі, про визнання права власності та поділ об`єкту нерухомості - житлового будинку по АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Після набрання рішенням суду законної сили позивачка дійшла згоди з відповідачкою щодо продажу нею на користь батька позивачки - ОСОБА_2 її частини домоволодіння та, взявши майнові витрати на себе, сплатила ОСОБА_1 в якості авансу у рахунок купівлі її частки домоволодіння 3000 дол. СІМА, про що відповідачка склала відповідну розписку від 08 червня 2017 року.

Проте ОСОБА_1 від укладання правочину ухилялася, а кошти, отриманні в якості авансу, не повертала.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/7925/18 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 78468,60 грн. за нікчемною угодою та 784,69 грн. судового збору.

Рішення суду набрало законної сили 02 червня 2020 року.

Проте, відповідачка ухилялася від сплати коштів за рішенням суду, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідачки за порушення виконання грошового зобов`язання трьох відсотків річних та суми індексу інфляції за період з 17 червня 2017 року по 01 лютого 2021 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2022 року її позов був задоволений та стягнуто з відповідачки грошові кошти у розмірі 14823,33 грн., яке постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2022 року змінено та зменшено суму стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції до 14676,57 грн.

Проте і дане рішення суду відповідачка не виконує і борг не повертає.

У зв`язку з ухиленням від виконання зобов`язань за рішенням суду у справі № 523/7925/18, та порушенням права кредитора на своєчасне отримання грошових коштів, постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2022 року були стягнуті з відповідачки грошові кошти за невиконання грошового зобов`язання за період з 17 червня 2017 року по 01 лютого 2021 року у розмірі 14676,57 грн.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених позовних вимог, у зв`язку з неповерненням відповідачкою суми боргу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування суми боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржників за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Таким чином, з ухваленням судом рішення про стягнення з відповідачки грошових коштів за нікчемною угодою не припинилося та триває до моменту фактичного виконання нею грошового зобов`язання. Відтак, позивачка має право на стягнення з відповідачки сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Оскільки, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язання, суд дійшов правильного висновку, що вимога про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції є законною.

Разом з тим, суд на законних підставах визнав, що заявлений розмір трьох відсотків річних та індексу інфляції не відповідає вимогам закону.

За наданим позивачкою розрахунком 3% річних за користування грошовими коштами за 668 днів склали 5114,05 грн. (93145,17 х 3%:365), а розрахунок інфляційних нарахувань за період з 01 січня 2021 року по 30 листопада 2022 року на заборгованість у розмірі 93145,17 грн., складає 34792,80 грн. При цьому, позивачка включає до суми боргу 14676,57 грн. стягнутих за постановою Одеського апеляційного суду лише 07.10.2022 року.

Суд обґрунтовано не погодився з розрахунком, в який входить, як сума основного боргу так і сума нарахована за ст.625 ЦК України, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи основний борг за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/7928/18 складає 78468,60 грн., тому за період з 01 лютого 2021 року по 30 листопада 2022 року, що складає 668 днів, три відсотки річних дорівнюють 4308,24 грн. (78468,60 х 3% =235405,80 х 668 днів : 365 днів : 100%).

Оскільки, за постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2022 року були стягнуті з відповідачки грошові кошти за невиконання грошового зобов`язання за період з 17 червня 2017 року, тому інфляційні нарахування необхідно розраховувати за період з 01 січня 2021 року по 30 листопада 2022 року на заборгованість у розмірі 78468,60 грн., що склали 20 184,47 грн. (78468,60 грн. х 1.25723182 індекс = 98 652,47 - 78468,60 = 20 184,47).

Відповідно до вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан в Україні, і наступними Указами воєнний стан був продовжений, а Указом Президента № 254/2023 від 01.05.2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Таким чином, враховуючи вказану норму, вимога про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню за наступним розрахунком:

по стягненню інфляційних втрат за період з 01.01.2021 - 23.02.2022р. - 10 380,27 грн. ( 78 468,00 х 1.13228661(101,30 : 100) х (101,00 : 100) х (101,70 : 100) х (100,70 : 100) х (101,30 : 100) х (100,20 : 100) х (100,10 : 100) х (99,80 : 100) х (101,20 : 100) х (100,90 : 100) х (100,80 : 100) х (100,60 : 100) х (101,30 :100) х (101,60 : 100) - 78 468,00)

по стягненню 3% річних за період з 01.02.2021 по 23.02.2022 (388 днів) - 2 502,39 грн. (78 468,60 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) /100% * 388 (кількість днів) / 365 (днів у році).

Колегія суддів з вказаним розрахунком погоджується.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про стягненняз ОСОБА_1 три проценти річних у сумі 2502,39 грн. та інфляційні втрати в сумі 10 380,27 грн.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката Петренко Н.О., представника ОСОБА_1 про те, що судом неповно були встановлені та з`ясовані дійсні обставини справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини були предметом перевірки судом першої інстанції, який дав їм належну, повну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що адвокатом Петренко Н.О., представником ОСОБА_1 в апеляційній скарзізазначено про застосування строку позовної давності.

У зв`язку з тим, що постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2022 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 року було змінено, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три проценти річних та інфляційні втрати за період з 17 червня 2017 року по 01 лютого 2021 року, та з урахуванням того, що позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних та суми індексу інфляції заявлені були за період з 01 лютого 2021 року по 30 листопада 2022 року, колегія суддів вважає, що звертаючись до суду з позовом 02 грудня 2022 року, трирічний строк позовної давності порушений нею не був.

Доводи апеляційної скарги адвоката Ростомова Г.А., представника ОСОБА_2 про невідповідність висновків суду обставинам справи є необґрунтовані, оскільки у відповідності до наявних в матеріалах справи доказів та встановлених обставин, судом надана правова оцінка заявленим позовним вимогам.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач ПП «Таврія Плюс» не спростував належними та допустимими доказами те, що не є балансоутримувачем паркувального майданчика за адресою: АДРЕСА_2 , та не повинен відшкодувати заподіяну позивачу майнову шкоди внаслідок падіння дерева.

Крім того, колегія суддів вважає, що викладені доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи апеляційних скарг не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційні скарги і залишає рішення без змін.

Дана справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Петренко Наталії Олегівни, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Ростомова Гранта Артуровича, представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 24 серпня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова