Справа № 509/2302/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряки Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в смт. Овідіополь, заяву представника ОСОБА_1 адвоката Клочко Володимира Петровича про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ :

1травня 2023 року представник заявника ОСОБА_1 , адвокат Клочко В.В., звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою в якій просив суд:

Накласти арешт на все майно ОСОБА_2 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, за наявною інформацією у Позивача, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 24.11.1997, Тячівським РВ УМВС), в межах суми позову, який буде пред`явлено, а саме 552 075,00 грн.

Накласти арешт на кошти, які належать ОСОБА_2 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, за наявною інформацією у позивача, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 24.11.1997, Тячівським РВ УМВС), та розміщені на банківських рахунках, в тому числі, але не обмежуючись, картковий рахунок № НОМЕР_3 , який відкритий на ім`я Відповідача у AT «УНІВЕРСАЛ БАНК» (код банку 322001, місцезнаходження: 04082, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19), та інші рахунки, які будуть виявлені в ході виконавчого провадження, в межах суми позову, який буде пред`явлено, а саме 552 075,00 грн.

Заборонити здійснювати дії щодо відчуження, в тому числі передачу під заставу, іпотеку, в якості внеску до статутного капіталу юридичних осіб, заборонивши суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в тому числі, але не виключно: державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, які здійснюють діяльність на території України та іншим суб`єктам, що вчиняють реєстраційні дії з державної реєстрації, будь-яким іншим особам, наділеним функціями державного реєстратора, вчиняти, здійснювати, проводити будь-які реєстраційні дії, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" щодо будь-якого рухомого та не рухомого майна ОСОБА_2 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, за наявною інформацією у Позивача, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 24.11.1997, Тячівським РВ УМВС), в тому числі, але не виключно будинку за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіля з VIN кодом ТЗ НОМЕР_4 , автомобіля MERCEDES- BENZ CITAN 2015 року випуску, дата державної реєстрації 16.06.2020р.

Заборонити ОСОБА_2 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, за наявною інформацією у Позивача, проживає за адресою; АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 24.11.1997, Тячівським РВ УМВС) вчиняти дії відчуження належного йому рухомого та нерухомого майна, та транспортних засобів будь-яким шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути спів мірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 6 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Відповідно до п. 10 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (див. рішення ЄСПЛ, серед інших рішень та mutatis mutandis, "Кресс проти Франції" (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; "Ф.С.Б. проти Італії" (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, Серія A № 208-B, п. 33; "Т. проти Італії" (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, Серія A № 245-C, п. 26; та "Кайя проти Австрії" (Kaya v. Austria), № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Судом встановлено, що представником заявника не надано суду жодного належного та допустимого доказу які би підтверджували, що ОСОБА_2 має намір відчужити своє нерухоме та рухоме майно на користь третіх осіб.

Більш того представником заявника не було надано доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпеченням позову в даному випадку не є співмірним із можливими заявленими вимогами з якими позивач ОСОБА_1 має намір звернутись до суду із позовною заявою.

Крім того забезпечення позову в даному випадку порушить принцип рівності сторін, та поставить ОСОБА_2 в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з заявником, а також порушить законні права власника у зв`язку з чим суд вважає, що заява представника заявника про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 149-159, 260, 353, 354 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного суду України

№ 9 від 22.12.2006 р., -

УХВАЛИВ :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 адвоката Клочко Володимира Петровича про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Суддя Д.М. Гандзій