ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4240/23 Справа № 193/274/22 Суддя у 1-й інстанції - Шумська О.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 193/274/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Керівника Криворізької східної окружної прокуратури, в інтересах держави, в особі Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області, на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2022 року, яке ухвалене суддею Шумською О.В. у селищі Софіївці Дніпропетрвоської області та повне судове рішення складено 11 листопада 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Представництвом у адміністративно-територіальному окрузі селища Істісу Голови органу виконавчої влади міста Ленкорань Республіки Азербайджан.

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай), площею 7,49 га, в умовних кадастрових га, яка знаходиться на території колишнього КСП «Прогрес» Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, посвідченого сертифікатом серії ДП № 0311096, виданого 31.05.2002 року на ім`я ОСОБА_3 , згідно розпорядження голови Софіївської РДА за № 186-р від 28.05.2002 року. Згідно ст.1233 ЦК України позивачка є спадкоємицею за заповітом майна померлого. Спадкоємицею майна померлого за законом є його сестра ОСОБА_2 . Звернувшись до приватного нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_3 , позивачка отримала відмову, мотивовану відсутністю у неї правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Просила суд: визнати за нею, в порядку спадкування, право на земельну частку(пай), площею 7,49 га, в умовних кадастрових га, вартістю 200463,41 грн., яка знаходиться на території колишнього КСП «Прогрес» Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, та належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , згідно сертифіката на право на земельну частку(пай) серії ДП № 0311096, виданого 31.05.2002 року, згідно розпорядження голови Софіївської РДА за № 186-р від 28.05.2002 року.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , в порядку спадкування, право на земельну частку(пай), площею 7,49 га в умовних кадастрових га, вартістю 200463,41 грн., яка знаходиться на території колишнього КСП «Прогрес» Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, та належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , згідно сертифіката на право на земельну частку(пай) серії ДП № 0311096, виданого 31.05.2002 року, згідно розпорядження голови Софіївської РДА за № 186-р від 28.05.2002 року.

В апеляційній скарзі Керівник Криворізької східної окружної прокуратури, в інтересах держави, в особі Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неврахування тією обставини, що заповіт від 01.08.2009 року не посвідчувався.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора Карпенко О.І., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Представництвом у адміністративно-територіальному окрузі селища Істісу Голови органу виконавчої влади міста Ленкорань Республіки Азербайджан (а.с.7).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай), площею 7,49 умовних кадастрових га, яка знаходиться на території колишнього КСП «Прогрес» Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, посвідченого сертифікатом серії ДП № 0311096, виданого 31.05. 2002 року на ім`я ОСОБА_3 , згідно розпорядження голови Софіївської РДА за № 186-р від 28.05.2002 року.

Позивачка ОСОБА_1 є спадкоємицею майна померлого за заповітом (а.с.9).

Спадкоємицею майна померлого за законом є його сестра ОСОБА_2 .

Звернувшись до приватного нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_3 , позивачка отримала відмову, мотивовану відсутністю у неї правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наведені обставини є підставою для визнаня за позивачкою ОСОБА_1 права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, судовому захисту підлягають виключно порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси особи, яка звернулася до суду з позовом.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним.

Вимоги щодо процедури нотаріального посвідчення заповітів визначаються Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25 серпня 1994 року.

Згідно з ч. 4 ст. 1, ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. Однією з нотаріальних дій, які вчиняють уповноважені посадові особи органу місцевого самоврядування є посвідчення заповітів.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України, п. 157, п. 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Аналогічні положення закріплено й у Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25 серпня 1994 року зі змінами чинними на момент посвідчення заповіту.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовано тим, що вона, на підставі заповіту від 01 серпня 2009 року, успадкувала після смерті ОСОБА_3 право на земельну частку(пай), площею 7,49 га, в умовних кадастрових га, вартістю 200463,41 грн., яка знаходиться на території колишнього КСП «Прогрес» Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, та належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , згідно сертифіката на право на земельну частку(пай) серії ДП № 0311096, виданого 31.05.2002 року, згідно розпорядження голови Софіївської РДА за № 186-р від 28.05.2002 року.

На підтвердження заявлених позовних вимог суду надано копії, які взагалі не завірені, ані позивачкою ОСОБА_1 , ані судом першої інстанції, однак прийняті судом першої інстанції як належні та допустимі, а також такі, що повністю підтверджують завлені позовні вимоги.

Разом з тим, згідно наданих позивачкою незавірених копій документів слідує, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в Книзі записів актів про смерть зроблено відповідний запис №03 та Представництвом у адміністративно-територіальному окрузі селища Істісу Голови органу виконавчої влади міста Ленкорань Республіки Азербайджан видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , виданого (а.с.7).

За життя ОСОБА_3 належало право на земельну частку (пай), площею 7,49 умовних кадастрових га без зазначення цієї частки в натурі (на місцевості), яка знаходиться на території колишнього КСП «Прогрес» Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, посвідчене сертифікатом серії ДП № 0311096, виданим 31.05. 2002 року на ім`я ОСОБА_3 , згідно розпорядження голови Софіївської РДА за № 186-р від 28.05.2002 року (а.с. 4-5).

Згідно наданої позивачкою до суду копієї заповіту від 01 серпня 2009 року, громадянин ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , на випадок своєї смерті заповів належний йому сертифікат серії ДП №0311096 на право на земельну частку (пай) по КСП «Прогрес» ОСОБА_1 .

У заповіті зазначено, що він на прохання ОСОБА_3 виготовлений за допомогою загальнотехнічних засобів та підписаний ОСОБА_3 .

01 серпня 2009 року цей заповіт посвідчено секретарем Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області Лифар Н.А. та зареєстровано у реєстрі за №145 (а.с. 9).

Отже, на підтвердження заявлених позовних вимог, позивачкою ОСОБА_1 надано докази, які містять суперечливі відомості щодо особи заповідача та не підтверджують її доводів про те, що ОСОБА_3 заповів їй належне йому право на земельну частку (пай), площею 7,49 га, в умовних кадастрових га, вартістю 200463,41 грн., яка знаходиться на території колишнього КСП «Прогрес» Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, та належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , згідно сертифіката на право на земельну частку(пай) серії ДП № 0311096, виданого 31.05.2002 року, згідно розпорядження голови Софіївської РДА за № 186-р від 28.05.2002 року.

При цьому, в суді апеляційної інстанції з`ясовано, що у Журналі реєстрації нотаріальних дій Виконавчого комітету Миколаївської сільської ради за 2009 рік відсутні відомості щодо реєстрації заповіту ОСОБА_3 або ОСОБА_3 (у всіх можливих варіантах написання). Під реєстровим номером 145 міститься запис про вчинення нотаріальної дії від 05.08.2009 року щодо іншої особи (а.с. 191, 76-77).

Таким чином, Миколаївською сільською радою Софіївського району Дніпропетровської області не посвідчувався заповіт громадянина ОСОБА_3 від 01 серпня 2009 року та не реєструвався у реєстрі за №145, у зв`язку з чим цей заповіт є нікчемним.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, колегія суддів стягує з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 006,95 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Керівника Криворізької східної окружної прокуратури, в інтересах держави, в особі Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області, - задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судові витрати у розмірі 3 006 (три тисячі шість) гривень 95 (дев`яносто п`ять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: