Провадження № 22-ц/801/1490/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вальчук В. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 рокуСправа № 127/15608/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С. Г. (суддя - доповідач),

суддів: Денишенко Т. О., Оніщука В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач Кредитна спілка «Альянс Україна»,

треті особи, які без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , Тиврівський відділ державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Вальчука В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кредитної спілки "Альянс Україна", за участі третіх осіб: ОСОБА_3 , Тиврівського відділу Державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного Міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький), про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Кредитної спілки "Альянс Україна", за участі третіх осіб: ОСОБА_3 , Тиврівського відділу Державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного Міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький) про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. Позовні вимоги мотивували тим, що 21.05.2007 року між відповідачем - КС «Альянс Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №612-07к, згідно якого відповідач надав ОСОБА_1 у тимчасове користування кредитну лінію з лімітом у розмірі 360000ґрн. на строк до 21.05.2010р. у відповідності до п. 2.2. даного договору.

Також з ОСОБА_1 було укладено ряд додаткових договорів, а саме: 21.05.2007, 23.05.2007, 31.05.2007, 05.06.2007, 30.09.2007, 07.12.2007, 31.03.2008 та 12.09.2008, у яких змінювалась кінцева дата повернення кредиту та була встановлена дата повернення - 30.05.2010р.

У забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором кредиту, 21.05.2007р. між відповідачем (спілкою), позивачем №2 - ОСОБА_2 та третьою особою без самостійних вимог - ОСОБА_3 було також укладено договір іпотеки.

У відповідності до п. 4.1 договору кредиту № 612-07К, відповідач та позивач № 1 узгодили вимоги по поверненню кредиту та сплати процентів за користування кредитом, що вони забезпечуються іпотекою (договір від 21.05.2007р.), де позивач № 2 - ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 відповідно стали іпотекодавцями щодо будівель та споруд автозаправної станції складу паливо-мастильних матеріалів, по АДРЕСА_1 , які належать іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на будівлі автозаправної станції складу паливо-мастильних матеріалів, виданого 01.12.2006р. виконкомом Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області та зареєстрованого Тиврівським районним структурним підрозділом КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 12.12.2006р. в реєстрову книгу за №1, за реєстровим №18.

При цьому, 07.07.2008р. відповідачем на адресу ОСОБА_4 було надіслано вимогу № 3219/ю, на адресу ОСОБА_2 - вимога № 3220/ю, а 02.09.2008 р. - на адресу ОСОБА_3 було надіслано вимогу № 4146/ю про добровільне погашення заборгованості.

Відповідач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та у відповідності до п.23 кредитного договору у грудні 2008р. звернувся з позовом до Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Альянс», який рішенням від 06.02.2009р. у справі №109/08 стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь КС «Альянс Україна» 2777754,50 гри. заборгованості за кредитним договором та третейський збір.

20 травня 2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці було видано виконавчий лист №12нар, на підставі якого 29.05.2202р. державним виконавцем (на той час) відділу ДВС Тиврівського РУЮ) Вінницької області, правонаступником якого є Тиврівський відділ ДВС у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного Міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький), було відкрито виконавче провадження щодо солідарного стягнення на користь КС «Альянс Україна» із ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості та судових витрат.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Тиврівського РУЮ Управління юстиції у Вінницькій області від 30.06.2009 року виконавчий лист було повернуто в зв`язку з відсутністю майна боржника на яке може бути накладене стягнення.

24 червня 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області було видано виконавчий лист № 12 нар/09 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вище вказаної суми боргу по кредитному договору.

Також, 30.05.2019р. головним державним виконавцем Тиврівського районного ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області було знову відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №212/9996/2012 виданого Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення заборгованості у сумі 2574115,54 грн. на користь відповідача КС «Альянс Україна» із зверненням стягнення на доходи боржника ОСОБА_4 у сумі виплат боргу 2831698,25 грн.

Позивачі вважають, що договір кредиту № 612-07к від 21.05.2007р. в силу вимог ст. 203 ЦК України є недійсним, так як він суперечить моральним засадам суспільства та вимогам ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством: як прояв недобросовісної конкуренції: 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час

пропонування продукції споживачу не надається або надається чіткий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

ОСОБА_4 стверджує, що відповідач не надав йому повну інформацію щодо умов кредитного договору та його таким чином було введено в оману.

Позивач вказує, що оспорюваний договір № 612-07к від 21.05.2007р. відповідно до ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним, так як відповідач, в особі голови правління КС «Альянс Україна» Солдатової Н.І. в межах строку дії договору весь час збільшував розмір заборгованості позичальника, підписуючи із ним додаткові договори, змінюючи таким чином дати повернення кредиту, що суперечить ст.ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відносно позовної вимоги про визнання договору іпотеки від 21.05.2007р. недійсним в частині зобов`язань ОСОБА_2 перед КС «Альянс Україна», то позивачі зазначають, що дійсно, 21.05.2007р. між відповідачем - КС «Альянс Україна» та ОСОБА_2 та третьою особою по справі, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки.

П. 4.1 договору кредиту № 612-07к від 21.05.2007р., відповідач (спілка) та позивач № 1 ОСОБА_4 узгодили вимоги по поверненню кредиту та сплати процентів за користування кредитом, що вони забезпечуються іпотекою (договір від 21.05.2007 р.), де позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 стали іпотекодавцями щодо будівель та споруд автозаправної станції складу паливо-мастильних матеріалів, що знаходяться у АДРЕСА_1 , які належать іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на будівлі автозаправної станції - складу паливо-мастильних матеріалів, виданого 01.12.2006р. виконкомом Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області та зареєстрованого Тиврівським районним структурним підрозділом КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 12.12.2006 р. в реєстрову книгу за № 1, за реєстровим № 18.

Позивачі зазначають, що чинним законодавством не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавцем, тому боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбаченим законом або договором.

Також вказують, що договір іпотеки підписаний головою правління КС «Альянс Україна» Солдатовою Н.І. - представником відповідача по справі, позивачем № 2 ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_3 , хоча по тексту міститься посилання на дії саме позичальника ОСОБА_4 , під час підписання договору кредиту від 21.05.2007р., але жодного підпису ОСОБА_4 , як чоловіка ОСОБА_2 , або надання ним своєї письмової згоди (у розумінні ч. 3 ст. 65 СК України) щодо іпотечного майна даний договір від 21.05.2007р., не містить.

Крім цього зазначають, що договір іпотеки укладений без нотаріально посвідченої згоди особи (другого із подружжя - позивача ОСОБА_1 ), який є співвласником предмета іпотеки в силу вимог ст.60 СК України, і відповідно до вимог ст. 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним в частині вимог до ОСОБА_2 . На підставі викладеного позивачі просили суд визнати кредитний договір № 612-07к від 21.05.2007р. договір іпотеки від 21.05.2007р. в частині зобов`язань позивача ОСОБА_2 перед КС «Альянс Україна» - недійсними.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просять зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначає, що суд не врахував, що внаслідок укладених договорів призвело до подвійного стягнення заборгованості за кредитом, а саме: безпосереднє стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставне майно. Крім цього, зазначають, що позо увагою суду першої інстанції залишився той факт, що в ході укладення оспорюваних правочинів, кредитор ввів позивачів в оману, штучно збільшивши розмір заборгованості, шляхом укладення додаткових угод.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 липня 2023 року розгляд справи призначено на 28 серпня 2023 року о 13 год. 30 хв.

28 серпня 2023 року представник позивачів адвокат Придувалов В. В. подав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з сімейними обставинами. У цій же заяві адвокат вказав, що докази про поважність причин неявки наддасть у наступному судовому засіданні та просив повідомити про його про наступну дату судового засідання засобами електронного зв`язку.

28 серпня 2023 року розгляд справи було відкладено на 07 вересня 2023 року о 14:30 год. У цей же день адвоката Придувалова В. В. було повідомлено про дату та час судового засідання за допомогою електронної пошти та sms-повідомлення. Заява про отримання повістки у електронній формі наявна у матеріалах справи (Т. 1 а.с. 77). Крім цього, про відкладення справи був повідомлений безпосередньо ОСОБА_1

07 вересня 2023 року позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились. Адвокат Придувалов В.В. доказів поважності причин неявки у перше судове засідання не надав.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

У суді апеляційної інстанції розгляд справи уже відкладався за клопотанням адвоката Придувалова В. В.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом 60 днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2023 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів. Подальше відкладення розгляду справи матиме наслідком порушення строків передбачених ч. 1 ст. 371 ЦПК України.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними.

Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Позивачі та їх представник, мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції. Їх доводи чітко сформульовані у апеляційній скарзі.

Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2023 року по справі №297/288/21 зробив висновок, що у випадку, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що зміст та обсяг матеріалів справи дає можливість розглянути справу без участі позивачів та їх представника. Обставин, які б вказували на неможливість розгляду справи без участі позивачів та їх представника колегією суддів не встановлено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не наведено вагомих підстав для визнання кредитного договору та договору іпотеки від 21.05.2007 недійсними, що вказує на безпідставність заявлених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 21 травня 2007 року між Кредитною спілкою «Альянс Україна» та ОСОБА_1 , був укладений договір кредиту № 612-07к від 21.05.2007 року зі строком його дії до 21 травня 2010 року (п.2.1 договору) (а.с. 30-33). З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором від 21.05.2007 року сторони уклали договір іпотеки від 21.05.2007 року. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Альянс» від 06 лютого 2009 року по справі № 109/08 було розірвано договір кредиту №612-07к від 21.05.2007 року укладений між КС «Альянс Україна» та ОСОБА_1 та солідарно стягнуто з гр. гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 борг за кредитним договором (а.с. 39-41).

На сьогоднішній день рішення Третейського суду від 06.02.2009 року по справі № 109/08 Боржниками ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не виконане. Виконавчі листи щодо стягнення боргу з вказаних боржників знаходяться на виконанні в відповідних відділах Державної виконавчої служби.

У період з 21.05.2007 року по вересень 2008 року Позичальник ОСОБА_1 частково виконував свої зобов`язання, щодо погашення кредиту та процентів за користування кредитом згідно кредитного договору № 612-07к від 21.05.2007 року.

Крім того, на підставі додаткових угод до договору кредиту № 612-07к від 21.05.2007 року, а саме: додаткового договору №1 від 21.05.2007 року, додаткового договору №2 від 23.05.2007 року, додаткового договору №3 від 31.05.2007 року, додаткового договору №4 від 05.06.2007 року, додаткового договору №5 від 30.09.2007 року, додаткового договору №6 від 07.12.2007 року, додаткового договору №7 від 31.03.2008 року, додаткового договору №8 від 12.09.2008 року, позичальник продовжував отримувати кредитні кошти за відкритою кредитною лінією.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК Україна).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Кредитний договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою кредитної спілки, тобто він є чинним.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, кредитна спілка надала позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України, та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору від 21 травня 2007 року та похідного від нього іпотечного договору від цього ж числа, укладених між КС «Альянс України» та ОСОБА_5 .

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримала кредитні кошти і протягом певного часу виконувала умови кредитного договору.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин за ст. 230 ЦК України щодо укладання оспорюваного договору обманним шляхом та під тиском, оскільки такі обставини в силу положень ЦПК України позивачами належним чином не доведені.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» зводяться до переоцінки доказів та невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги і про те, що банк не ознайомив позичальника з інформацією про сукупну вартість кредиту та умови кредитування, оскільки в умовах кредитного договору зазначено особу та місце знаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема, порядок надання кредиту та сплати заборгованості, щомісячну суму платежу та строк внесення чергового платежу і строк його повернення, цільове використання грошових коштів, права та обов`язки сторін і їх відповідальність за невиконання умов кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установлення вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, встановивши, що при укладенні оспорюваного договору сторонами погоджені всі істотні умови договору, форма і зміст договору відповідають положенням статей 203, 215 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд застосував до спірних позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності є надуманими, оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог у заявку їх безпідставністю, а не через пропуск строку позовної давності.

Повторне викладення позивачами в апеляційній скарзі обставин, на які вони посилалися в позові, не становить передбачені законом підстави для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції та відхиляється апеляційним судом.

Наведення в апеляційній скарзі змісту норм матеріального права, без конкретизації, яким чином, на думку позивачки, судом першої інстанції було неправильно застосовано або не застосовано ці норми, є необґрунтованими доводами, які не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, ухваленого судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачами.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за позивачами.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Т. О. Денишенко

В. В. Оніщук