Справа № 462/1040/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 року Залізничний районний суд м. Львова

в складі: головуючої-судді - Гедз Б.М.

з участю секретаря - Ясниської В.Я., Дзвінник Х.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника органу опіки та пілкування - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , за участю третьої оосби - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, визначення порядку володіння і користування квартирою, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом, в якому, із врахуванням уточнених позовних вимог, просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом її вселення до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати

ОСОБА_2 надати їй можливість зробити дублікат ключів до вказаної квартири; усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення із квартири АДРЕСА_2 відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , визначити порядок володіння і користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом виділення у володіння і користування ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 почергово за домовленістю між ними житлової кімнати, площею 12,7 кв.м. за номером 4-5 в технічному паспорті на квартиру та виділити у володіння і користування ОСОБА_2 житлову кімнату, площею 15,9 кв.м. за номером 4-4 у технічному паспорті на квартиру, у спільному володінні та користуванні співвласників квартири залишити веранду, площею 5,5 кв.м., коридор, площею 4,8 кв.м., санвузол, площею 2,8 кв.м. та кухню, площею 5,5 кв.м. В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.06.2018 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності чотирьом співвласникам ОСОБА_5 (у розмірі 1/4), ОСОБА_6 (1/4), ОСОБА_7 (1/4) та ОСОБА_2 (1/4). На даний час у вказаній квартирі проживає донька ОСОБА_2 ОСОБА_8 разом із чоловіком ОСОБА_9 та двома малолітніми дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Позивач вказує, що з травня 2017 року, вселившись у спірну квартиру, відповідачі замінили замки у вхідних дверях та позбавили її доступу до належної їй на праві часткової власності квартири. Хоч відповідачі і повідомляють про те, що не заперечують проти користування нею квартирою, однак ухиляються від надання можливості виготовлення дублікатів ключів від квартири та забезпечення вільного доступу до неї. Погодженого порядку володіння та користування спільною квартирою між ними не існує, а тому досягнення згоди щодо такого, а саме шляхом виділення позивачу в натурі однієї з кімнат у квартирі із володінням і користуванням нею почергово за домовленістю із відповідачами ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 , та залишивши у володінні та користуванні ОСОБА_2 іншу «прохідну» кімнату квартири відповідачу ОСОБА_2 , у передбаченому законом порядку усуне спір між сторонами щодо користування квартирою. Просила позов задоволити.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 30.03.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті, про що повідомлено учасників.

19.09.2022 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача адвоката Потопальського Б.М. та залучено до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Мельницькою Г.В. подано до суду письмові пояснення, в яких заявлені позовні вимоги заперечила у повному обсязі та просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Вказує, що право власності квартиру АДРЕСА_2 набуто співвласниками в порядку приватизації державного житлового фонду на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.09.2007 року. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25.06.2018 року встановлено, що частки співвласників у праві власності на вказану квартиру є рівними, визначено кожному співвласникові по частці та припинено право спільної сумісної власності на квартиру. Спору щодо порядку користування квартирою між власниками немає. У зазначеній квартирі проживає ОСОБА_2 та витрати на її утримання несе самостійно, іншого житла у власності вона не має. Позивач та інші співвласники квартири у спірній квартирі не проживають, оскільки забезпечені іншим житлом та у проживанні за адресою на АДРЕСА_3 не зацікавлені, намагаються вирішити питання та погодити розмір компенсації, яку має сплатити ОСОБА_2 за їх частки у праві спільної власності та метою позивача, звертаючись із таким позовом, є обмеження доступу ОСОБА_2 до однієї з кімнат квартири, змушуючи її сплатити компенсацію частки співвласників. Наголошує, що ідеальна частка у житловій площі кожного співвласника квартири становить 7,5 кв.м., в свою чергу ст. 47 ЖК України норма житлової площі на одну особу в Україні встановлена у розмірі 13,65 кв.м. Запропонований позивачем порядок володіння і користування квартирою шляхом виділення їй спільно з двома іншими відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у спільне володіння і користування почергово та за домовленості з ними житловою кімнатою, площею 12,7 кв.м. суперечить вимогам закону, крім того позбавляє відповідача ОСОБА_2 доступу та користування єдиною в квартирі верандою, вхід до якої можливий лише з кімнати, площею 12,7 кв.м. Враховуючи, що спірна квартира перебуває у спільній власності, усі приміщення в квартирі мають залишатись приміщеннями загального користування. Оскільки запропонований позивачем порядок користування майном перешкоджає повноцінному користуванню квартирою в цілому, не відповідає вимогам закону та порушує права співвласника ОСОБА_2 погіршуючи її умови проживання, при цьому позивач у спірній квартирі не проживає, з власної волі змінила місце проживання та реєстрації, жодних перешкод у корситуванні спірною квартирою їй не чиниться, відтак просила у задоволенні позову відмовити.

05.12.2022 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно змісту якої остаточно просила: усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом її вселення до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати

ОСОБА_2 надати їй можливість зробити дублікат ключів до вказаної квартири; усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення із квартири

АДРЕСА_2 відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , визначити порядок володіння і користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом виділення у володіння і користування ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 почергово за домовленістю між ними житлової кімнати, площею 12,7 кв.м. за номером 4-5 в технічному паспорті на квартиру та виділити у володіння і користування ОСОБА_2 житлову кімнату, площею 15,9 кв.м. за номером 4-4 у технічному паспорті на квартиру, у спільному володінні та користуванні співвласників квартири залишити веранду, площею 5,5 кв.м., коридор, площею 4,8 кв.м., санвузол, площею 2,8 кв.м. та кухню, площею 5,5 кв.м.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.02.2023 року зобов`язано орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради надати висновок щодо розв`язання спору про виселення малолітніх дітей: ОСОБА_11 , ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 .

20.03.2023 року на поштову адресу суду отримано письмові заяви відповідачів

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання позовних вимог ОСОБА_12

03.04.2023 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Мельницькою Г.В. подано до суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначає, що позивачем жодними доказами не доведено існування спору між співвласниками щодо порядку користування спірною квартирою чи вчинення зі сторони відповідача ОСОБА_2 будь-яких перешкод у доступі і користуванні квартирою. За усної домовленості порядок користування квартирою

АДРЕСА_2 давно погоджено із врахуванням її невеликої площі, великої кількості співвласників та факту забезпечення їх іншим житлом на відміну від відповідача ОСОБА_2 . За погодженням між співвласниками у квартирі залишилась проживати відповідач ОСОБА_2 із умовою оплати нею комунальних платежів, проведення ремонтних робіт та утримання майна за власний рахунок, що відповідачкою виконується. Будь-яких підстав для зміни давно встановленого порядку користування матеріали справи не містять, відповідачі ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 протягом тривалого часу проживають в Італії та ніхто з них ніколи не звертався з приводу встановлення нового порядку користування квартирою. Крім того, позивач не маючи потреби проживання у спірній квартирі, новим порядком користування пропонує відповідачу переселитись з ізольованої кімнати, площею 12,7 кв.м., яка має вихід на єдину у квартирі веранду в прохідну кімнату, площею 15,9 кв.м., що суттєво погіршує звичні умови проживання та попередні домовленості.

20.04.2023 року представником органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради подано до суду висновок органу опіки та піклування про розв`язання спору від 19.04.2023 року в межах даної справи, згідно якого встановлено, що малолітні діти ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 не проживають.

09.05.2023 року на адресу суду поштовим зв`язком надійшли письмові заяви відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в яких проти позову заперечили та просили у задоволенні такого відмовити за безпідставністю, покликаючись на те, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу, за згодою із іншими співвласниками, проживає у квартирі АДРЕСА_2 , яку утримує самостійно за власні кошти. Інші співвласники мають своє окреме житло, крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в основному проживають за кордоном, а запропонований позивачем порядок користування є несправедливим щодо відповідача ОСОБА_2 .

Представник позивача адвокат Потопальський Б.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог та просив задоволити. Додатково пояснив, що співвласниками квартири АДРЕСА_2 є четверо осіб, але одноосібно нею користується відповідач ОСОБА_2 , при цьому, остання ухиляється від надання позивачу можливості отримати ключі від квартири, надавши таким чином позивачу доступ до належного їй майна. На день пред`явлення позову у квартирі, не будучи зареєстрвоаними у ній, також фактично проживали відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 разом із дітьми ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , чим створювали перешкоди у користуванні квартиорою позивачу. Позивач знята з реєстрації за адресою спірної квартири та зареєстрвоана і проживає на даний час за адресою:

АДРЕСА_4 та проживати у квартирі на АДРЕСА_1 не має потреби, однак позивач є власником частки у праві власності на квартиру та як законний співвласник квартири бажає розпоряджатись такою на власний розсуд. Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають в Італії, чотирьом співвласникам не зручно проживати у згаданій квартирі, фактично проживає ОСОБА_2 , однак остання ні продати свою частку не бажає, ні не має можливості домовитись щодо ціни купівлі нею часток інших співвласників, тому вважає, що визначення порядку користування, запропонованого позивачем задовольнятиме права всіх і є зручним.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мельницька Г.В. у суді підтримала раніше подані письмові пояснення, проти задоволення позову заперечила у повному обсязі. Доповнила, що позивачем не представлено жодних доказів вчинення відповідачаем будь-яких перешкод у користуванні квартирою. Спір ініційовано позивачем лише у зв`язку із недосягненням сторонами домовленості про вартість часток, при цьому порядок користування який склався станом на даний час, виник та діє вже протягом тривалого часу та раніше жодним із інших співвласників квартири не оспорювався. Порядок, який тепер пропонує визначити позивач суттєво погіршує та обмежує житлові умови відповідача, оскільки запропонована до виділення ОСОБА_2 кімната є прохідною і не має виходу до веранди, якою вона бажає користуватись. Крім того, звертає увагу на те, що протягом всього часу всі витрати з утримання майна відповідач несе самостійно, ніхто з інших співвласників у квартирі не проживають та участі у розподілі таких витрат не бере. Вважає позов безпідставним та просила у його задоволенні відмовити.

Представник третьої особи Костів О.В. у судовому засіданні пояснила, що працівниками відділу «Служба у справах дітей» Залізничного району було здійснено візит за адресою: АДРЕСА_1 в ході якого було встановлено, що малолітні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вказаною адресою не проживають, особисті речі, засоби особистої гігієни дітей відсутні, а тому підстав для розв`язання спору з приводу виселення дітей орган опіки та піклування не вбачає.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, в тому числі і шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада України», в судове засідання не з`явились, однак скористались своїм правом подання заяв та висловлення позиції по справі.

Положенням ч. 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані сторонами у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25.06.2018 року у справі № 462/3632/17 за ОСОБА_13 (згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 вид. Галицьким ВДРАЦС у місті Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) після державної ОСОБА_14 визначено частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 ; виділено ОСОБА_6 частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 частку у праві спільної сумісної власності на згадану квартиру та ОСОБА_2 частку у праві спільної сумісної власності на квартиру. Право спільної смісної власності на квартиру АДРЕСА_2 припинено.

Наведене підтверджується також відомостями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа квартира складає 47,2 кв.м., житлова площа становить 28,6 кв.м., складається з двох житлових кімнат, 15,9 кв.м. та 12,7 кв.м., кухні 5,5 кв.м., санвузла 2,8 кв.м., коридору 4,8 кв.м. та веранди 5,5 кв.м.

Відповідно до витягу з Реєстру Львівської міської територіальної громади № 107915 від 03.11.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 3 осіб: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Верховний Суд України у постанові від 17.02.2016 у справі №6-1500цс15 прийшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №363/928/16-ц (провадження №61-24395св18), від 26.05.2021 у справі №750/11539/18 (провадження №61-15087св20), від 12.08.2021 у справі №644/5579/19 (провадження №61-5255св20), від 08.09.2021 у справі №761/44705/19 (провадження №61-10474св21), від 15.09.2021 у справі №719/637/20 (провадження №61-11437св21).

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 у справі №6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 у справі №127/7320/13-ц (провадження №61-18125св18).

Що стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені статтями 364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно до своєї частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки житлового будинку та нежитлових приміщень, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Звертаючись до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення у згадану квартиру позивача ОСОБА_5 , виселення з квартири відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 позивач також просить встановити порядок володіння і користування квартирою у натурі шляхом виділення у володіння і користування ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 почергово за домовленістю між ними житлової кімнати, площею 12,7 кв.м. за номером 4-5 в технічному паспорті на квартиру та виділити у володіння і користування ОСОБА_2 житлову кімнату, площею 15,9 кв.м. за номером 4-4 у технічному паспорті на квартиру, у спільному володінні та користуванні співвласників квартири залишити веранду, площею 5,5 кв.м., коридор, площею 4,8 кв.м., санвузол, площею 2,8 кв.м. та кухню, площею 5,5 кв.м.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до вимог ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 47 ЖК України встановлено норму жилої площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач звертаючись до суду із вимогою про визначення порядку володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю повинен довести наявність технічної можливості виділення в натурі у володіння і користування кожному співвласникові відповідно до його частки у праві власності на квартиру тієї частини квартири, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

В свою чергу, главою 6 (ст. ст. 102-108) ЦПК України передбачено можливість подання сторонами-висновку експерта або призначення судом експертизи у випадках, якщо для з`ясування обставин, які мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Більше того, процесуальний закон передбачає можливість стороні у справі самостійно замовити висновок експерта та подати його суду.

Матеріалами справи встановлено, що житлова площа квартири АДРЕСА_2 становить 28,6 кв.м., відтак виходячи із частки житлової площі квартири на кожного із чотирьох співвласників вказаної квартири така становитиме 7,15 кв.м., що суперечить встановленим законом вимогам норм житлової площі на особу.

При цьому, як вбачається із запропонованого позивачем порядку користування квартирою, а саме шляхом виділення у володіння і користування ОСОБА_2 житлової кімнати, площею 15,9 кв.м., яка, як вбачається із плану квартири, не є ізольованим приміщенням, а є прохідною кімнатою із кімнати, площею 12,7 кв.м. до приміщень спільного користування, а позивачу та відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у почергове користування кімнату 12,7 кв.м., такий порядок також не відповідає вимогам законодавства, оскільки має місце відступлення від розміру житлової площі, що припадає на одного мешканця в квартирі в сторону зменшення, що призведе до порушення прав відповідачів як співмешканців (у разі їх проживання) спірної квартири. Позивачем не надано суду жодних доказів технічної можливості забезпечення дотримання житлових прав, відповідно до наведених вимог закону, усіх співмешканців за встановлення запропонованого нею порядку володіння та користування житловим приміщенням, не надано варіантів встановлення порядку користування квартирою, запропонованих відповідним фахівцем, який має спеціальні знання, як і не наведено обгрунтування здійснення почергового порядку проживання та користування трьома співмешканцями житловою кімнатою, площею

12,7 кв.м., розмір якої суперечить вимогам житлової норми, встановленої і для однієї особи.

Сторона відповідача, заперечуючи проти позову, покликається на відсутність спору щодо порядку користування квартирою між співвласниками такої, наявність усної домовленості протягом тривалого часу щодо порядку користування квартирою, який існує на даний час, зокрема, у зв`язку із невеликою площею спірної квартири та наявності у інших співвласників квартири іншого житла, її проживання у квартирі АДРЕСА_2 за умови здійснення утримання такої та сплати комунальних платежів. Вказує на обмеження своїх житлових прав та погіршенням умов її проживання запропонованим позивачем варіантом порядку користування квартирою та виділення житлових кімнат співвласникам.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця стаття закріплює право безперешкодного користування своєю власністю, включаючи і житлову власність, регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до інтересів суспільства. Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, громадської організації чи групи приватних осіб має поважатись. У першу чергу, ця повага має виявлятися державою і реалізовуватися шляхом прийняття законодавчих, виконавчих актів, що захищають право власності від незаконних зазіхань.

Окремо слід також звернути увагу і на ту обставину, що при вирішенні питання визначення порядку користування спірною квартирою у судовому порядку необхідним є забезпечення можливості використання майна, що є у спільній сумісній власності сторін у справі, за його призначенням, зокрема для проживання у ньому, однак у даному випадку, у разі задоволення позову із визначенням запропонованого позивачем порядку використання майна, вказана можливість усім співвласникам квартири, беручи до уваги, що співвласниками спірної квартири є четверо осіб, а житлова площа квартири становить 28,6 кв. м, у будь-якому разі не може бути забезпечена та такий порядок користування призведе лише до погіршення житлових умов цих осіб.

До того ж, в ході судового розгляду встановлено та сторонами не заперечувалось, що ні позивач, ні інші відповідачі, як співвласники майна, окрім ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживають.

Представником позивача у судовому засіданні підтверджено, що позивач з 2008 року знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , створила сім`ю та на даний час зареєстрована та проживає із сім`єю за адресою: АДРЕСА_4 , і її проживання у спірній квартирі за адресою на АДРЕСА_1 є недоцільним. Таким чином, по суті позов обґрунтовано необхідністю встановлення порядку користування квартирою у судовому порядку у зв`язку із створенням позивачу перешкод у доступі та розпорядженні належною їй часткою у праві власності на квартиру на власний розсуд.

Слід зауважити при цьому, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами у жодному разі не означає втрату власником володіння такою нерухомістю

Натомість відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як вбачається також із надісланих заяв про визнання позову, які посвідчено віцеконсулом Генерального консульства України в Мілані, проживають в Італійській Республіці.

Щодо вищезгаданих письмових заяв відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання позову, надаючи їм оцінку, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (ч. 4, ч. 5 ст. 206 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 49 ЦПК України суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17.

На підставі наведеного, враховуючи, що в ході судового розгляду справи встановлено відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог про визначення порядку користування, який пропонує позивач, шляхом виділення у володіння і користування ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 почергово за домовленістю між ними житлової кімнати, площею 12,7 кв.м. за номером 4-5 в технічному паспорті на квартиру та виділення у володіння і користування ОСОБА_2 житлову кімнату, площею 15,9 кв.м. за номером 4-4 у технічному паспорті на квартиру, у спільному володінні та користуванні співвласників квартири залишити веранду, площею 5,5 кв.м., коридор, площею 4,8 кв.м., санвузол, площею 2,8 кв.м. та кухню, площею 5,5 кв.м., який у згаданих заявах про визнання позову також погоджено і відповідачами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки такий порядок суперечить як визначеним законом вимогам, так і інтересам усіх співвласників спірної квартири та звужує обсяг їх житлових прав, судом не приймаються подані ними заяви про визнання позову, як такі, що суперечать інтересам самих відповідачів у справі.

Щодо заявлених ОСОБА_5 позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом її вселення та виселення із квартири АДРЕСА_2 відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 суд за встановлених в ході розгляду справи обставин приходить до наступного висновку.

Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також, передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

В судовому засіданні встановлено, що позивач не має на меті забезпечення їй фактичного проживання у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та на переконання суду, заявляючи вимогу про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом її вселення у таку, позивачем в ході судового розгляду жодним чином не обгрунтовано підставність такої вимоги.

Покликаючись на вчинення їй перешкод у доступі до помешкання, вказує на ненадання їй ключів від сіпрної квартири, разом з тим належних та допустимих, у розумінні ст. 76-80 ЦПК України, доказів на підтвердження наведеного, зокрема і факту звернення до відповідачів із вимогою про надання такого доступу шляхом передачі ключів чи іншим способом, позивачем суду не представлено, як і жодних підтверджуючих доказів вчинення відповідачем будь-яких інших дій, які б свідчили про створення нею перешкод вільного користування позивачем майном, співвласником якого є.

При цьому, у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.12.2019 року у справі № 904/10956/16 висновок суду за результатами розгляду справи не може ґрунтуватися на припущеннях та поясненнях однієї зі сторін.

В частині щодо заявленої вимоги про виселення із спірної квартири АДРЕСА_2 відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 слід зазначити, що в матеріалах справи містяться письмові заяви відповідачів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , згідно яких останні стверджують, що вони разом із дітьми ОСОБА_11 , та ОСОБА_10 у вищезгаданій квартирі не проживають, оскільки мають окреме житло.

Як вбачається із акта обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою:

АДРЕСА_1 від 22.12.2022 року, згідно будинкової книги на житловій площі вказаної квартири зареєстровані мешканці: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . На час проведення перевірки у квартирі дійсно проживає: ОСОБА_2 .

Крім того, в ході розгляду справи в частині вирішення спору щодо виселення малолітніх відповідачів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ухвалою суду було зобов`язано орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради надати висновок щодо розв`язання спору в цій частині заявлених вимог.

Як встановлено із поданого органом опіки та піклування висновком про розв`язання спору від 19.04.2023 року працівниками відділу «Служба у справах дітей» Залізничного району було здійснено візит за адресою: АДРЕСА_1 в ході якого було встановлено, що квартира розміщена на 1 поверсі, складається з двох кімнат, кухні, вигод та за вказаною адресою проживає: ОСОБА_2 . Малолітні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вказаною адресою не проживають, особисті речі, засоби особистої гігієни дітей відсутні, а відтак відсутні і підстави для розв`язання спору з приводу виселення дітей орган опіки та піклування не вбачає.

З аналізу і дослідження змісту вказаних письмових доказів, які перебувають у логічному зв`язку та узгоджуються між собою, суд приходить до переконання про доведеність факту непроживання відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно безпідставність заявленої позовної вимоги щодо їх виселення.

Позивачем в свою чергу, на спростування вищенаведеного, не подано до суду жодних належних та допустимих доказів.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Із врахуванням наведеного, оцінивши зібрані у справі докази, як окремо, так і у їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити у повному обсязі за безпідставністю.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору при поданні позову до суду покладаються на сторону позивача.

Керуючись ст. 47 Конституцією України, ст. 2, 4, 5, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 264, 265, 268 ЦПК України,ст. 47, 48 Житлового кодексу України, суд -

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні власністю, визначення порядку володіння і користування квартирою АДРЕСА_2 відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_4

Відповідачі: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: не відомо, місце реєстрації: АДРЕСА_1

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_5 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, м. Львів, вул. Виговського, 34.

Суддя: (підпис) Б. М. Гедз

З ориігналом згідно. Оригінал рішення знаходиться у справі № 462/1040/22

Суддя: Б.М.Гедз