КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/6039/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Солошенко Сергієм Васильовичем , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною розписки, стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із первісним позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, який мотивувала тим, що 14 квітня 2011 року та 06 грудня 2011 року вона передала ОСОБА_1 позику в загальному розмірі 20 000 доларів США зі сплатою 8 % річних, про що відповідачем було видано відповідну розписку.

Вказувала, що за період з 06 грудня 2012 року до 26 травня 2016 року відповідач частково виконала свої зобов`язання і станом на 26 травня 2016 року залишився борг в розмірі 7500 доларів США, який на день подання позову не повернуто.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 211 313,25 грн. (еквівалент 7500 доларів США), а також судові витрати.

В подальшому, в листопаді 2018 року відповідачка за первісним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсною розписки, стягнення грошових коштів, який мотивує тим, що 14 квітня 2011 року та 06 грудня 2012 року її сестра ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США та 16 000 доларів США відповідно зі строком повернення до 06 грудня 2013 року, про що було складено відповідні розписки.

Фактично, позику в розмірі 5 000 доларів США ОСОБА_4 брала на власні потреби, а позику в розмірі 16 000 доларів США взяла для її, ОСОБА_1 , потреб.

Вказувала, що у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання у строки, визначені розписками, ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_4 боргу за вказаними розписками. При цьому заборгованість за розпискою від 11 квітня 2011 року була погашена в повному обсязі, а сама розписка знищена.

Проте, заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21 травня 2014 року у справі № 759/3970/14-ц стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 158 943,20 грн., що на момент ухвалення рішення складало 17 127,50 доларів США. Під час примусового виконання рішення заборгованість за вказаними розписками була погашена в повному обсязі.

ОСОБА_1 вказувала, що будучи необізнаною про існування вказаного заочного рішення суду, а також про його подальше виконання, вона через свою сестру ОСОБА_4 31 грудня 2014 року передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1960 доларів США, 03 лютого 2015 року грошові кошти в розмірі 18 650 грн., що по курсу НБУ складало 1147,00 доларів США, що підтверджується підписами ОСОБА_3 на розписці від 06 грудня 2012 року.

07 травня 2015 року на вимогу ОСОБА_3 вона в порядку переведення боргу своєї сестри власноручно написала нову розписку, в якій взяла на себе зобов`язання по поверненню боргу на корить ОСОБА_3 , в даній розписці було вказано суми, які погашені до написання такої розписки, та сума, яку залишилось повернути.

Разом з цим на попередній розписці від 06 грудня 2012 року, яка була написана ОСОБА_4 , ОСОБА_3 власноруч написала «Борг по даній розписці повертає ОСОБА_1 по другій розписці, написаній її рукою», засвідчила це своїм підписом та оригінал розписки віддала їй ( ОСОБА_1 ) в обмін на нову розписку, написану нею 07 травня 2015 року таким чином переведення вказаного боргу на неї було погоджено із ОСОБА_3 як позикодавцем.

В подальшому вона, будучи необізнаною про наявність судового рішення та виконавчого провадження, передала відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 грошові кошти, а саме 07 травня 2015 року в розмірі 24 600 грн., що за курсом НБУ складало 1128 доларів США, 26 грудня 2015 року в сумі 1000 доларів США, 26 травня 2016 року в сумі 500 доларів США.

ОСОБА_1 зазначала, що згодом їй стало відомо про існування судового рішення та про відкрите виконавче провадження, у зв`язку із чим виплати за розпискою були припинені.

Проте, на початку 2017 року ОСОБА_3 почала вимагати повернення коштів та направила відповідну вимогу.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що ОСОБА_3 під час написання розписки про переведення на неї боргу своєї сестри ввела її в оману, приховавши обставину про наявність заочного рішення суду про стягнення боргу за розписками, за якими відбулась фактична заміна боржника із ОСОБА_4 на неї.

Відтак, на думку позивача за зустрічним позовом, наявні підстави для визнання розписки від 07 травня 2015 року недійсною.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_3 має повернути грошові кошти в розмірі 3460 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 листопада 2018 року становить 139 334,20 грн., оскільки вказані суми боргу були отримані відповідачем за зустрічним позовом в результаті примусового виконання заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2014 року.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд задовольнити її вимоги, визнати недійсною розписку від 07 травня 2015 року, стягнути з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 139 334,20 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - Солошенка С.В. про залишення позову без розгляду, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року, первісну позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Солошенко С.В. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що ОСОБА_3 замовчуючи обставину про існування судового рішення, яким на її користь вже було стягнуто заборгованість за розписками від 06 грудня 2012 року, шляхом обману змусила її ОСОБА_1 написати нову розписку та вдруге отримати грошові кошти, які їй фактично вже повернуті за результатами примусового виконання судового рішення.

Наголошує, що будь-яких грошових коштів за спірною розпискою вона від ОСОБА_3 не отримувала.

Отже спірна розписка, написана ОСОБА_1 , не є борговим документом в розумінні ст. 1047 ЦК України, оскільки була написана фактично в порядку переведення на себе боргу своєї сестри ОСОБА_4 (ст. 520 ЦК України) за розписками від 06 грудня 2012 року.

Предметом спору у даній справі являється вимога позивача за зустрічним позовом про визнання недійсною розписки, що написана в порядку переведення на себе боргу третьої особи, та стягнення з відповідача за зустрічним позовом грошових коштів, сплачених за такою розпискою.

Вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, не встановив справжню правову природу правовідносин між сторонами, які виникли внаслідок погашення ОСОБА_1 боргу третьої особи - ОСОБА_4 , про що зазначено як і в спірній розписці ОСОБА_1 , такі і в розписці ОСОБА_4 від 06 грудня 2012 року, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про існування окремих боргових зобов`язань як у ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 , так і у ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , не встановивши при цьому природу таких боргових зобов`язань.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції проігноровано ту обставину, що грошові кошти передавалися в позику 14 квітня 2011 року та 06 грудня 2012 року, а спірна розписка написана лише 08 травня 2015 року, тобто через більше ніж чотири роки.

На думку апелянта, такі обставини ще раз підтверджують той факт, що ОСОБА_1 не отримувала безпосередньо від ОСОБА_3 грошових коштів в позику ані 14 квітня 2011 року, ані 06 грудня 2012 року, ані в будь-яких інший день.

Враховуючи вказане в апеляційній скарзіпредставник ОСОБА_1 - Солошенко С.В. просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правову допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Солошенко С.В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Свої доводи обґрунтовував тим, що дійсно на час написання розписки ОСОБА_1 , як він вважає, яка написана 08 травня 2015 року, вона ні яких грошових коштів від ОСОБА_3 не отримувала. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що вона написана фактично як підтвердження зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики переведення боргових зобов`язань за договором позики від 06 грудня 2012 року, який був укладений між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_4 , як позичальником, за умовами якого ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 для неї у борг 16 тисяч доларів США. Разом із тим, ОСОБА_3 фактично отримала задоволення своїх вимог за даним договором на підставі заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року і не повідомивши її про дане рішення суду, фактично ввівши в оману ОСОБА_1 , ОСОБА_3 запропонувала написати нову розписку про наявність невиконаного зобов`язання - уже самої ОСОБА_1 за договором від 06 грудня 2012 року в розмірі 7500 доларів США. Зазначені обставини свідчать про написання вказаної розписки внаслідок обману, тому просив суд задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі.

ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з`явилася та подала заяву про слухання справи у її відсутність, при цьому заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просила залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , адвоката Солошенка С.В., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів того, що дійсно мало місце переведення боргових зобов`язань. Натомість, наявні письмові докази свідчать про існування окремих боргових зобов`язань як у ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 , так і у ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 . З урахуванням зазначеного суд виснував, що у суду відсутні підстави вважати, що при складенні оспорюваної розписки ОСОБА_1 була введена в оману з боку ОСОБА_3 , а тому відсутні підстави і для задоволення позову в цій частині. Також, не можуть бути задоволені і інші позовні вимоги, які є похідними від вимог про визнання розписки недійсною.

При цьому суд також відхилив твердження позивача за зустрічним позовом про те, що оспорювана розписка складена внаслідок введення її в оману з боку відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , оскільки фактично мало місце переведення боргу її сестри ОСОБА_4 , який в подальшому було погашено, про що ОСОБА_3 її не повідомила, зазначивши що в обґрунтування цих тверджень ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, а її вимоги ґрунтуються на припущеннях.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання договору недійсним, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 наполягає на тому, що дійсно між її сестрою ОСОБА_4 та відповідачкою у вказаній справі ОСОБА_3 були укладені договори позики :

І. 14 квітня 2011 року за умовами якого ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5000 доларів США. Зазначені кошти ОСОБА_4 брала на власні потреби.

ІІ. 06 грудня 2012 року ОСОБА_4 повернула отримані у ОСОБА_3 грошові кошти та отримала нову позику у розмірі 16 000 доларів США. Вказані кошти ОСОБА_4 отримала фактично для її - ОСОБА_1 потреб. При цьому у зв`язку з виконанням зобов`язань за договором від 14 квітня 2011 року, ОСОБА_3 повернула ОСОБА_4 розписку про отримання коштів від 14 квітня 2011 року, підтвердивши при цьому виконання цих зобов`язань позичальником та отримала від ОСОБА_4 нову розписку від 06 грудня 2012 року, щодо отримання ОСОБА_4 в борг у ОСОБА_3 позику в розмірі 16 000,00 доларів США зі строком повернення до 06.12.2013 року ( а.с. 31 т.1).

При цьому зобов`язання за вказаним договором позики перед позикодавцем - ОСОБА_3 добровільно виконувалось з порушенням термінів повернення, однак виконувалось. Так, згідно до записів у розписці від 06 грудня 2013 року :

- 09 грудня 2013 року ОСОБА_3 отримала в рахунок повернення боргу 4000 доларів США основного боргу та 1280 доларів США як сплата відсотків;

- 31 грудня 2014 року ОСОБА_3 отримала в рахунок повернення боргу 1000 доларів США основного боргу та 960 доларів США як сплата відсотків;

- 03 лютого 2015 року ОСОБА_3 отримала в рахунок повернення боргу 18650 грн. за згідно курсу НБУ 1 долар США = 16,25 грн) склало 1000 доларів США основного боргу та 147 доларів США як сплата відсотків.

В подальшому, як вбачається із тексту розписки, повернення вказаного боргу за вказаним договором позики (06 грудня 2012 року) буде повертати ОСОБА_1 . Переведення вказаного боргу з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 погоджено позикодавцем - ОСОБА_3 , що стверджується її записом на вказаній розписці та підписом ( а.с. 31 т.1).

При цьому із матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 погодилася на зміну боржника - ОСОБА_4 на неї - ОСОБА_1 , на підтвердження прийняття вказаних зобов`язань за даним договором позики ОСОБА_1 - 26 грудня 2015 року було написано власноруч розписку про прийняття на себе виконання зобов`язань за договором позики від 06 грудня 2012 року, який був укладений між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_4 , як позичальником (а.с. 5 т.1).

Таким чином, зі змісту зазначених розписок вбачається, що фактично відбулася заміна боржника - ОСОБА_4 на ОСОБА_1 в договорі позики від 06 грудня 2012 року, вказана заміна боржника (переведення боргу) відбулась за згодою позикодавця, тобто між сторони склалися зобов`язань, які врегульовані ст.1046 ЦК та ст. 520 ЦК України і даний правочин укладений з дотриманням ст.521 ЦК України.

Також із матеріалів справи вбачається, що позикодавець - ОСОБА_3 , погодившись на заміну боржника у справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , отримувала частини виконання зобов`язань за договором позики від 06 грудня 2012 року від нового боржника.

Так, відповідно до оригіналу розписки, яку надала ОСОБА_3 при зверненні до суду із первісним позовом вбачається, що після погодження заміни боржника на нового, позичальником отримано частину коштів від ОСОБА_1 , як нового боржника, на виконання зобов`язання за договором позики від 06 грудня 2012 року :

- 08 травня 2015 року ОСОБА_3 отримала в рахунок повернення боргу 24600 грн, що згідно курсу НБУ 1 долар США = 21,80 грн, склало 1000 доларів США основного боргу та 128 доларів США як сплата відсотків;

- 26 грудня 2015 року отримала в рахунок повернення боргу 1000 доларів США основного боргу. При цьому сторонами погоджено строк повернення позики до 26 грудня 2016 року;

- 26 травня 2016 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 в рахунок повернення боргу 500 доларів США основного боргу.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у 2014 році звернулася до Святошинського районного суду міста Києва із позов до ОСОБА_4 про стягнення боргу на суму 16000 доларів США та 5000 доларів США. При цьому зазначала, що свої зобов`язання ОСОБА_4 частково виконала 09 грудня 2013 року, повернувши 4000 доларів США, тому просила стягнути із останньої 17000 доларів США згідно договору позики укладеного 06 грудня 2012 року та три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язань.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року у цивільній справі №759/3970/14-ц позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі, що на час розгляду справи становив 17 000,00 доларів США, а також 3 % річних, що в гривневому еквіваленті становило 158 943,20 грн (а.с.33-34, т.1).

Відповідно до листа начальника Святошинського районного відділу ДВС ГТУ МЮУ в м. Києві Вишневського Ю.А. №В/1 від 13 січня 2017 року вбачається, що вказане вище рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року у цивільній справі №759/3970/14-ц було фактично виконано в повному обсязі 21 липня 2016 року шляхом перерахування на депозитний рахунок ОСОБА_3 103090,16 грн., із врахуванням поданої заяви стягувача ОСОБА_3 від 16 червня 2015 року про добровільне погашення ОСОБА_4 суми боргу та зменшення заборгованості відповідно до вказаного рішення суду до 100764 грн, та судових витрат до суми 2326,64 грн. (а.с. 35 т.1). Даний факт підтверджується і наданою ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції випискою по банківському рахунку, де зазначено про зарахування 22 липня 2016 року на її рахунок 102575,19 грн. (а.с.41 т.3), що узгоджується із раніше наданими у суді першої інстанції доказами та поясненнями сторін.

Згідно з положеннями ч.1 статей 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 мотивував свої висновки тим, що дійсно між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали місце укладення різних договорів позики, а тому визнав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною.

Колегія суддів не погоджується із вказаними висновками суду, оскільки вони суперечать матеріалами справи та наданим сторонами доказам.

Так, аналіз змісту розписки, даної ОСОБА_4 ОСОБА_3 на підтвердження отримання у борг 16 000 доларів США від 06 грудня 2012 року та зміст розписки даної ОСОБА_1 про отримання ОСОБА_4 у ОСОБА_3 грошових коштів та повернення даних коштів частинами свідчить про те, що ОСОБА_1 безпосередньо особисто від ОСОБА_3 грошових коштів не отримала і складена розписка 26 грудня 2015 року ( а.с. 5 т.1) є по суті договором про заміну боржника ( ОСОБА_4 на ОСОБА_1 ) у раніше укладеному договорі позики від 06 грудня 2012 року, за умовами якого ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 16 000 доларів США. Зазначене повністю узгоджується із датами та сумами повернення коштів, які містяться в розписці від 06 грудня 2012 року, так і у розписці від 26 грудня 2015 року, та відповідає сумі заборгованості, визначеної позикодавцем ОСОБА_3 . Зазначена заміна боржника також погоджена позикодавцем, про що міститься її власноруч написана заява в розписці від 06 грудня 2012 року, а також її діями, а саме подача нею оригіналу отриманої від ОСОБА_1 розписки від 26 грудня 215 року до суду із первісним позовом.

Вказані обставини свідчать про неправильну оцінку судом першої інстанції доказів в їх сукупності.

Разом із тим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про визнання розписки не дійсною виходячи із наступного.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання недійсною розписки, складену ОСОБА_5 07 травня 2015 року.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Таким чином розписка про отримання коштів є лише доказом оформлення відповідного правочину.

При цьому колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять розписки від 07 травня 2015 року, а посилання ОСОБА_1 на розписку про переведення боргового зобов`язання за договором позики від 06 грудня 2012 року, що складена 26 грудня 2015 року (оскільки містить підпис саме за вказаною датою) не є таким документом, а тому не може бути визнана недійсним правочином - договором позики в порядку ст. 203, 215, 230 ЦК України.

Враховуючи викладене не можуть бути також і задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення в порядку, визначеному ст. 216 ЦК України, із ОСОБА_3 на її користь 139 334, 20 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Відповідно до ч.1 та ч.1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є : неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З врахуванням викладених обставин колегія суддів доходить висновку про зміну рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині, що стосується підстав відмови у задоволенні позовної вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Солошенко Сергієм Васильовичем , задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 серпня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв