справа № 758/6779/20
провадження № 22-ц/824/5611/2023
головуючий у суді І інстанції Скрипник О.Г.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Єрмолов Є.М. звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №K2X6GI від 17 серпня 2007 року в розмірі 514 271,97 грн звернути стягнення на квартиру загальною площею 46,20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом проведення публічних торгів та виселити відповідачку та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у цій квартирі.

В обгрунтування позову позивачем зазначено, що між позивачем та відповідачем існують кредитні договірні правовідносини, які забезпечені іпотекою. Оскільки позичальник зобов`язання з повернення кредиту не виконує, тому позивач просить задовольнити його вимоги, як іпотекодержателя, шляхом реалізації предмета іпотеки на публічних торгах, та як наслідок цього просить про звільнення предмету іпотеки шляхом виселення мешканців.

Рішенням Подільського районного суду міста від 27 жовтня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду позивач звернувся із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту.

Так, позивач є кредитором та іпотекодержателем у спірних правовідносинах, а відповідач є іпотекодателем. Третя особа, як позичальник не виконує кредитних зобов`язань, тому позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки як у позасудовий спосіб так і в судовому порядку. Саме про звернення в судовому порядку на підставі ст. 39 Закону України "Про іпотеку" звернувся позивач та просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки на публічних торгах, а не на підставі ст. 38 указаного закону, як помилково встановив суд в оскаржуваному рішенні.

Також вважає безпідставним висновок суду в оскаржуваному рішенні про те, що сторони цього спору погодили іпотечне застереження у п. 24 договору іпотеки, яким визначили у цьому договорі, передбачений ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку", спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його іпотекодержателем на публічних торгах, оскільки іпотечний договір №K2X6GI взагалі не містить таких умов.

Також у доводах апеляційної скарги позивач указує на неправильне застосування судом першої інстанції до цього спору висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц.

Як наслідок неправильного застосування судом в оскаржуваному рішенні норм матеріального права, на переконання апелянта, також було неправильно відмовлено у позовній вимозі про виселення на підставі ст. 40 Закону України "Про іпотеку" мешканців з квартири, яка є предметом іпотеки.

25 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_1 , в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що позивач звернувся до суду із позовом до неналежного відповідача, оскільки відповідач ніколи не була власником спірної квартири АДРЕСА_2 , в зв`язку із чим не повинна відповідати по зобов`язанням власника квартири ОСОБА_3 .

Звертає увагу на те, що позивач незаконно повторно намагається стягнути з ОСОБА_2 та відповідача заборгованість за договором про іпотечний кредит №K2X6G1 від 17 серпня 2007 року та вказує, що рішенням від 6 жовтня 2016 року у цивільній справі №758/11076/15-ц Подільський районний суд міста Києва встановив, що розмір заборгованості ОСОБА_2 перед AT КБ «Приватбанк» за договором про іпотечний кредит №K2X6G1 від 17 серпня 2007 року становить 181 462,50 грн, а тому твердження позивача про наявність у ОСОБА_2 заборгованості за договором про іпотечний кредит №K2X6G1 від 17 серпня 2007 року в розмірі 514 271,97 гривень - не відповідають дійсності.

Зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» відмовився надавати ОСОБА_2 реквізити рахунку для зарахування заборгованості за договором про іпотечний кредит №K2X6G1 від 17 серпня 2007 року у розмірі, встановленому рішенням Подільського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року у цивільній справі №758/11076/15-ц, а тому позивач не має законних підстав для нарахування процентів та неустойки за час прострочення кредитора.

Наголошує на тому, що оскільки до 14 жовтня 2015 року ОСОБА_2 не виконав вимоги позивача та не повернув кредити з нарахованими процентами та штрафними санкціями, договір про іпотечний кредит №K2X6G1 від 17 серпня 2007 року з 14 жовтня 2015 року був достроково розірваний за ініціативою позивача згідно п. 5.2.4. та п. 6.3. договору.

Також вважає, що позивач пропустив строки загальної позовної давності для подання позову про звернення стягнення за Іпотечним договором №K2X6G1 від 17 серпня 2007 року та про стягнення процентів, а також строки спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки (штрафу та пені).

У судовому засіданні представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Стадніков Д.В. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомили, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, яка міститься в матеріалах справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку». Встановивши, що сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки передбачений частиною третьою статті 36 Закону спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем на публічних торгах (пункт 24 договору іпотеки), суд першої інстанції вважав, що позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Колегія апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, оскільки висновки, викладені у оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону).

Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).

Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону. Проте у заяві про зміну предмету позову від 3 серпня 2020 року позивач змінив вимоги, які були прийняті судом першої інстанції, про що зазначено у оскаржуваному судовому рішенні. Тому остаточними вимогами, які були предметом судового розгляду, була вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення торгів.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на публічних торгах є тотожними зі способом позасудового врегулювання, що були предметом укладеного між сторонами цього спору іпотечного застереження. Та посилаючись на правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц не звернув уваги, що у справі, яка була предметом перегляду Великою Палатою, позивач звернувся із вимогою, яка є відмінною від вимог цього спору.

Крім того, заперечуючи проти вимог позову відповідач ОСОБА_1 у доводах відзиву посилається на ту обставину, що вона не є належним відповідачем у вказаній справі, оскільки відповідач ніколи не була власником спірної квартири АДРЕСА_2 , в зв`язку із чим не повинна відповідати по зобов`язанням власника квартири ОСОБА_3 .

Так, згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відтак, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Зазначений висновок висловлено Великою Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається із матеріалів справи позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №K2X6GI від 17 серпня 2007 року в розмірі 514 271,97 грн звернути стягнення на квартиру загальною площею 46,20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом проведення публічних торгів та виселити відповідачку та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у цій квартирі.

В той же час, як вбачається із іпотечного договору №K2X6GI від 17 серпня 2007 року укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_1 діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловської І.О. від 17 серпня 2007 року за № 2678, від імені ОСОБА_3 , яка саме і є власником квартири загальною площею 46,20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17-20).

Крім того, представником позивача АТ КБ «Приватбанк» - адвокатом Стадніковим Д.В. до суду апеляційної інстанції було подано заяву про долучення до матеріалів справи інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30 жовтня 2020 року, із яких також вбачається, що власником квартири загальною площею 46,20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

Отже, даний позов пред`явлений не до власника та іпотекодавця майна, а до його представника, при цьому власник та іпотекодавець не приймає участі у даній справі та позбавлений можливості належним чином захистити свої права та законні інтереси, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Суд апеляційної інстанції не наділений відповідно до процесуального законодавства повноваженнями замінювати неналежного відповідача на стадії апеляційного розгляду належним відповідачем. Суд апеляційної інстанції також не наділений повноваженнями вирішувати спір щодо особи, яка не є стороною у цивільному процесі.

Колегія апеляційного суду також роз`яснює, що наявність судового рішення про відмову у задоволенні позову до неналежного відповідача не перешкоджає зверненню позивача з позовом до належного відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги, відзиву відповідача та пояснень третьої особи з приводу апеляційної скарги по суті спору не можуть бути предметом оцінки за встановлених обставин до неналежного відповідача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У наслідок розгляду апеляційної скарги, хоч і було частково задоволено апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», однак було змінено лише мотиви для відмови у задоволені позову банку, тому підстави для зміни розподілу судового збору відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року змінити в частині мотивів для відмови в задоволенні позову, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба