Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.05.2023 Справа №607/6854/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря М.О. Мокрій

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно, -

в с т а н о в и в :

В провадженні суду перебуває позов ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що знаходиться на належній позивачу на праві користування земельній ділянці.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що Договором про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №1388 від 21.10.2020 року, на підставі рішення Тернопільської міської ради від 21.08.2020 року №7/54/224, позивачу було встановлено особистий строковий сервітут на територію (об`єкт благоустрою) в м. Тернополі на якій буде розміщуватися споруда для здійснення підприємницької діяльності.

Об`єктом сервітуту за цим Договором є територія (об`єкт благоустрою) в АДРЕСА_1 , площею 0, 0560 га, розташування та межі якої зазначено у викопіюванні з плану м. Тернополя з нанесенням можливого місця розташування групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Сервітут було встановлено для обслуговування групи тимчасових споруд на території міста на умовах, зазначених в Договорі. Строк дії Договору визначено до 21.08.2025 року.

На належній йому на праві користування земельній ділянці, за відсутності порушення будь чиїх прав чи інтересів, окрім власника земельної ділянки, яким є Тернопільська міська рада, було самочинно споруджене нежитлове приміщення громадський будинок магазин загальною площею 138, 7 кв.м.

Після завершення будівництва позивач звернувся в порядку, визначеному законодавством, за отриманням необхідних документів та реєстрації права власності до державного реєстратора . За результатами розгляду заяви реєстратором позивачу було відмовлено в державній реєстрації у зв`язку з недотриманням вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ; рекомендовано позивачу звернутись в судовому порядку.

Позивачем на адресу суду скероване клопотання про розгляд справи за власної відсутності, позовні вимоги підтримано у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, на адресу суду направлено відзив про відмову в задоволенні позову з причини визначення неналежного відповідача та те, що наданими позивачем документами неможливо встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно за позивачем, в контексті ЗУ ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ.

Суд, дослідивши надані по справі докази, заслухавши пояснення сторін встановив, наступне:

Договором про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №1388 від 21.10.2020 року, на підставі рішення Тернопільської міської ради від 21.08.2020 року №7/54/224, позивачу було встановлено особистий строковий сервітут на територію (об`єкт благоустрою) в м. Тернополі, на якій буде розміщуватися споруда для здійснення підприємницької діяльності.

Об`єктом сервітуту за цим Договором є територія (об`єкт благоустрою) в АДРЕСА_1 , площею 0, 0560 га, розташування та межі якої зазначено у викопіюванні з плану м. Тернополя з нанесенням можливого місця розташування групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Сервітут було встановлено для обслуговування групи тимчасових споруд на території міста на умовах, зазначених в Договорі. Строк дії Договору визначено до 21.08.2025 року.

В 2021 2022 році позивач самочинно, без належно оформленої проектної та дозвільної документації нежитлове приміщення громадський будинок магазин загальною площею 138, 7 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, виготовленим ПП фірма МАТЕК 04 жовтня 2022 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 : НОМЕР_2 .

Наявності постанов щодо позивача про адміністративне правопорушення за здійснення самочинного будівництва спірного майна, судом не встановлено.

В березні 2023 року позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно І.Мельничук з питанням проведення державної реєстрації на побудований ним об`єкт нерухомого майна, й рішенням №66962705 від 28.03.2023 року державним реєстратором позивачу було відмовлено в державній реєстрації у зв`язку з недотриманням вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ; рекомендовано позивачу звернутись в судовому порядку. Відтак існує спір про право.

Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Згідно з ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Крім того, згідно з ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

Загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, передбачено ст. 331 цього Кодексу. Зокрема, установлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. З аналізу ст. 34 та ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вбачається, що для здійснення будівництва об`єктів з незначними наслідками (СС1),необхідно провести органом державного архітектурно-будівельного контролю реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту.

Пунктом 77 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України щодо особи, яка здійснювала будівництво такого об`єкта (замовник будівництва), чи у випадку, передбаченому статтею 332 Цивільного кодексу України, - щодо особи, яка є власником закінченого будівництвом об`єкта, реконструкція якого проводилася, якщо інше не встановлено договором або законом.

Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про його технічну інвентаризацію, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння такому об`єкту адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди та набуває на них право власності.

Частина 4 ст. 375 ЦК України визначає, що у випадку самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, правові наслідки встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Зі змісту частини першої зазначеної статті вбачається, що самочинним будівництвом вважається будівництво об`єкту нерухомості за наявності хоча б одного з елементів:

будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, тобто цільове призначення земельної ділянки, наданої у власність або користування (оренду), прямо не передбачає зведення (будівництво) певного об`єкту нерухомості;

будівництво без належного дозволу, тобто без дозволу на виконання будівельних робіт та дозволу на будівництво (до 12.03.2011 - дня втрати чинності Законом України від 20.04.2000 № 1699-III «Про планування і забудову територій») або без зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт, чи дозволу на виконання будівельних робіт;

будівництво без належно затвердженого проекту. Проект - це документація для будівництва об`єктів архітектури, що складається з креслень, графічних і текстових матеріалів, інженерних і кошторисних розрахунків, які визначають містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні та технологічні рішення, вартісні показники конкретного об`єкта архітектури, та відповідає вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил;

будівництво з істотними порушеннями будівельних норм і правил, тобто зведення об`єкту нерухомості з суттєвим відхиленням від установлених державних будівельних норм, регіональних і місцевих правил забудови.

Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) відповідно до статті 98 Земельного кодеку України. Згідно зі статтею 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном встановлюється щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно статті 402 Цивільного кодексу України, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію.

Таким чином, будівництво позивачем об`єкту нерухомості на земельній ділянці, що належить йому на праві користування (сервітуту) та призначена для обслуговування торгового павільйону, згідно з п.1.3 Договором про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №1388 від 21.10.2020 року, за відсутності необхідної проектно-дозвільної документації, документації на введення в експлуатацію та відповідної згоди міської ради на їх розміщення, як окремих об`єктів нерухомого майна кваліфікується, як самочинне будівництво.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Разом з тим, частина 5 статті 376 ЦКУ надає право власнику (користувачу) земельної ділянки в судовому порядку визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Пункт 12 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначає наступне:

«У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.».

За результатами обстеження самочинно побудованого позивачем об`єкта нерухомого майна, у 2023 році ОСОБА_2 , експертом з технічного обстеження будівель і споруд, реєстраційний номер 2480, було складено Технічний висновок про відповідність ДБН, санітарних, протипожежних норм, змістом котрого визначено, що технічний стан існуючих конструкцій та конструктивна схема групи тимчасових споруд задовольняє вимогам механічного опору та стійкості для їх подальшої експлуатації. Обстежувана будівля в цілому відповідає державним стандартам, будівельним нормам і правилам щодо забезпечення механічного опору та стійкості, які ставляться до громадських будівель і які діяли на момент технічного обстеження.

Торгове приміщення придатне для експлуатації в якості будівля для здійснення підприємницької діяльності.

Вищезазначено, що хоча будівництво проводилося впродовж 2021 2022 років, судом не встановлено наявності постанов щодо позивача про адміністративне правопорушення за здійснення самочинного будівництва спірного майна, й також судом не встановлено наявності позовів компетентних органів чи власника земельної ділянки про знесення самочинно зведеного об`єкта. На переконання суду, означена пасивна поведінка власника земельної ділянки потенційно може свідчити про згоду «за замовчуванням» на забудову позивачем переданої в сервітут земельної ділянки, котра не була відведена для цієї мети. Відповідачем не доведено порушення третіх осіб, що не може бути підставою для використання ч.5 ст. 376 ЦК України.

Непрямим доказом є зміст відзиву, за яким відповідач просив відмовити в задоволенні позову з причини визначення неналежного відповідача та те, що наданими позивачем документами неможливо встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно за позивачем, в контексті ЗУ ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ, однак не заперечує можливості визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване майно в порядку ст. 376 ЦК України.

Поряд з цим вимога позивача про визнання за ним права власності на об`єкт самочинного будівництва з конкретно визначною адресою, не може бути задоволена, оскільки присвоєння конкретного адресного номера в даному випадку не може бути компетенцією суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 223, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) право власності на нежитлове приміщення громадський будинок магазин загальною площею 138, 7 кв.м. в АДРЕСА_1 , збудований на земельній ділянці 0, 0560 га, переданій згідно рішення сесії Тернопільської міської ради від 21.08.2020 року №7/54/24.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк