Дата документу 28.08.2023 Справа № 331/823/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/823/23 Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/1319/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2023 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за поставлену теплову енергію,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за поставлену теплову енергію.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказана послуга надавалась до нежитлового приміщення 28, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна опалювальна площа нежитлового приміщення складає 51,5 кв. м. Вказане приміщення належить відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2015р. Концерн «МТМ» у період з листопада 2021 року по листопад 2022 року надав послуги ОСОБА_1 на загальну суму 14834,84 грн., але відповідач за вказаний період жодної оплати за надані послуги не здійснила, тому сума заборгованості за вказаний період складає 14 834,84 грн., яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі»

заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.11.2021р. по 30.11.2022р. в розмірі 14 834,84 гривень, а також судовий збір в сумі 2 684 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Жовневого районного суду м. Запоріжжя від 20

квітня 2023 року залишена без задоволення.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків

суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити Концерну «Міські теплові мережі» у задоволенні позову повністю та стягнути на її користь з позивача понесені судові витрати у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що позивачем не підтверджено, що між ними укладено індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії за № 76209491; суд першої інстанції припустився суперечності, вказуючи, що теплова енергія є товарною продукцією, а фактично відносить послугу з її постачання до комунальних послуг на підставі відповідного типового договору; їй не було направлено на будь-яку поштову адресу позивачем жодного документу про оплату за послуги з теплопостачання, та вона не підписувала будь-якого складеного позивачем акту приймання-передачі цих послуг, а також не надавала згоду на отримання рахунків в електронній формі; розрахунки, надані позивачем, не є первинними документами, що підтверджують відпуск їй позивачем теплової енергії, а наведені в них дані потребують окремого обгрунтування первинними бухгалтерськими документами, тому не можуть бути доказами надання-споживання теплової енергії; аналіз інформації про обсяги спожитих комунальних послуг згідно показів лічильника по будинку вказує на те, що лічильник не забезпечує достовірність показань, а тому жодним чином заборгованість відповідача позивачем не підтверджена; рахунки та розрахунки не можна приймати до уваги, оскільки в них відсутні дата їх складання та номер приміщення.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи відповідно до приписів ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а

скаргу без задоволення.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги", Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (діяли до 30.04.2022), Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМУ № 830 від 21.08.2019р., умовами Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України "Про теплопостачання".

Відповідно до вимог ч. 6 статті 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-УІІІ, послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджується Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 12 цього Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових.

Згідно з ч. 4 статті 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-УІІІ, з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутись будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

За змістом ч. 5 статті 13 цього Закону, неукладення договору з виконавцем послуг не звільняє споживача від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої виконавцем.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим відмова від оплати таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору є безпідставною та не береться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13 та інші подальші, якими підтримано таку позицію).

Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого покладається і на споживача, і на теплопостачальну організацію, не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопо-

стачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Згідно з ч. 9 цього Закону, споживач здійснює оплату за спожиті послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно положень п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживач зобов`язаний дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення унормовано, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

В пункті 12 вказаних Правил передбачено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показами пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири (приміщення).

Відповідно до пункту 20 Правил, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Законом «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-УІІІ та вище зазначеним Порядком унормовано поведінку сторін з приводу житлово-комунальних послуг, зокрема, у

разі ненадання послуг постачальником споживачеві.

У відповідності з вимогами статті 27 вказаного закону, уразі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг ( ч. 1); виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) зобов`язаний прибути на виклик споживача у строки, визначені у договорі про надання послуги, але не пізніше ніж протягом однієї доби з моменту отримання повідомлення споживача (ч. 5). Та за наслідками перевірки викладених споживачем обставин відсутності послуги або її неналежної якості сторони мають скласти відповідний акт-претензію, за яким приймаються певні заходи: усуваються порушення, робляться перерахунки тощо.

Спори щодо задоволення претензій споживачів розв`язуються у суді. Проте споживач має право на досудове розв`язання спору шляхом задоволення пред`явленої претензії.

Судом встановлено, що відповідачу по справі ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлового приміщення 28 за адресою: АДРЕСА_1 .

Підписаного договору, виконаного у письмовій формі, між сторонами у справі не укладалось, але законодавчо визначено його погодження в інший спосіб.

Частиною 5 статті 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не приймали рішення про вибір моделі дого-

вірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

02 жовтня 2021 року на виконання вказаних вимог Закону на офіційному сайті позивач розмістив індивідуальні договори на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, які є публічними договорами приєднання, та вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Умови вказаних договорів будуть застосовуватись до співвласників багатоквартирного будинку, оскільки вважається, що у такому разі вони обрали форму індивідуального договору з виконавцем послуг.

Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема, надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку за надані послуги, факт отримання послуги.

З урахуванням зазначеного, між позивачем та відповідачем з 01 листопада 2021р. почав діяти типовий індивідуальний договір.

Позивачем було нараховано у період з листопада 2021 року по 30.11.2022р. оплату за надані послуги з теплопостачання до вказаного приміщення, належного ОСОБА_1 , на загальну суму 14 834,84 грн., але відповідач за вказаний період жодної оплати за надані послуги не здійснювала, тому утворилась сума заборгованості за вказаний період в зазначеному розмірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився з доводами позивача, що будинок

АДРЕСА_1 є багатоквартирним та підключений до системи централізованого опалення, до якої теплову енергію постачає Концерн «МТМ», відповідач приєдналась до Типового договору шляхом його акцептування, фактично отримала послугу, а тому має платити за неї.

Колегія, в свою чергу, погоджується з вказаними висновками суду, оскільки система опалення приміщення відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання будинку, в якому воно розташоване, тобто у такому разі факт наявності теплопостачання в приміщенні відповідача в спірному періоді є підтвердженим та доведеним. Так, у зв`язку з тим, що об`єкт надання послуги відповідача має спільне з будинком підключення до теплової мережі, то факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями про початок та закінчення опалювального сезону 2021-2022рр., відповідно до яких Концерном «Міські теплові мережі» було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі. Рішення про початок та закінчення опалювального сезону у м. Запоріжжя приймає виконавчий комітет Запорізької міської ради, та такі рішення щодо спірного періоду долучені позивачем до позовної заяви.

Також колегія погоджується з судом першої інстанції, оскільки факт надання послуги, крім цього, також підтверджується рахунками та актами приймання-передачі теплової енергії, в яких чітко визначено: за якою адресою, на яке приміщення, на якого споживача вони складені та на яку опалювальну площу відповідача розподілено частину обсягу загальної спожитої по будинку теплової енергії, а також зазначено місяць, у якому спожито

цей обсяг теплової енергії.

Доводи скарги з огляду на зазначене, що не мається первинних бухгалтерських доку-

ментів, якими би підтверджувались відомості розрахунків, є безпідставними.

Доводи відповідача про те, що будинковий засіб обліку теплової енергії у спірному

періоді працював некоректно та його покази є недостовірними, носять суто формальний

характер, оскільки не обгрунтовані належним чином та не підтверджені жодним доказом.

Переглядаючи справу за доводами скарги та з урахуванням тих доказів, які мались у суду першої інстанції та були предметом його дослідження, колегія дійшла таких висновків.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, за власні кошти. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Опалення є однією із витрат, пов`язаною зі зберіганням нерухомого майна, а отже оплата за ці надані послуги для сталого функціонування приміщення є обов`язком власника.

Опалення - це послуга, яка надається для нормування температури повітря у приміщеннях.

Так, у нежитловому приміщенні відповідача, як складової частини всього житлового будинку, підлягає нормуванню мікроклімат відповідно до ДСН 3.3.6.042-99 та ГОСТ 12.1.005-88. Опалювальна площа приміщення становить 51,4 кв. м.

Колегія суддів з урахуванням вказаних обставин дійшла умовиводу, що допоки власник опалювального приміщення не доведе повної відмови від послуги з теплопостачання та законодавчого оформлення такої відмови і відключення від теплоносія, він вважається таким, що отримує цю послугу у будинку, який обладнано системою централізованого теплопостачання.

В заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі відповідач не посилалась на ненадання послуги з теплопостачання до вказаного нежитлового приміщення у спірному періоді або надання послуги неналежної якості, актів-претензій сторонами у справі з цього приводу не складалось. Тож фактично відповідач не заперечує та не спростовує факту надання до її нежитлового приміщення теплової енергії відповідачем у періоді з листопада

2021р. по грудень 2022р.

Вирішуючи позов по суті, суд першої інстанції навів правильний аналіз норм матеріального права, якими слід керуватись при вирішенні цього спору. Також апеляційний суд погоджується із встановленими судом першої інстанції обставинами, на підставі яких ним вірно визначено характер спірних правовідносин.

Колегія наголошує на тому, що для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги споживач повинен не лише не мати відповідного договору, хоча відповідач за вище наведених обставин вважається такою, що приєдналась до Типового договору, але й довести, що фактично не користувався послугами, які надаються до всього будинку, відмовившись в установленому порядку від їх отримання, і тепло не надходить у її приміщення навіть від суміжних приміщень (їх стін, стелі, підлоги), Між тим, належні і допустимі докази такої відмови відповідача від послуг у матеріалах справи відсутні.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що судом неповно та не всебічно

з`ясовані обставини справи, зокрема, суд вказував, що теплова енергії є товарна продукція, але в цій справі виник спір з оплати за житлово-комунальні послуги. Але колегія не вбачає в цьому ніяких суперечностей, оскільки теплова енергія є одночасно і товарною продукцією, і

предметом постачання споживачам як такої продукції, а застосування вказаного поняття судом не змінює суті виниклих між сторонами у справі правовідносин, які суд встановив правильно.

Що стосується доводів скарги відповідача про не направлення їй рахунків та актів при-

ймання-передачі наданих послуг, тому в неї не виникло обов`язку по сплаті за ці послуги, то

колегія дійшла наступного.

Будь-який споживач комунальних послуг, незалежно від виставлення йому рахунку з оплати за послуги виконавцем, має обов`язок сплатити за фактично отримані послуги. Направлення рахунку, попри відсутність на це згоди споживача, в електронній формі, не звільняє останнього від його оплати у разі виникнення спору про заборгованість. Тож в цій частині сторони мають самостійно вирішити цю проблему в позасудовому порядку, але для суду у спорі про заборгованість достатньо доказів того, що послуга була надана, і це не спростовано відповідачем, ним оплата за цю послугу не здійснена, розмір боргу є підтвердженим.

А тому з підстав направлення виконавцем послуг споживачу рахунку на оплату в електронній формі у відносинах з надання комунальних послуг споживач не може бути звільнений від їх оплати.

З урахуванням вище наведеного, колегія вважає, що надані позивачем докази про наявність заборгованості зі сплати спожитої теплової енергії у пред`явленому до стягнення розмірі в сумі 14 834,84 гривень з листопада 2021 року по листопад 2022 року включно суд першої інстанції обгрунтовано вважав належними, допустимими доказами та, оцінюючи їх у сукупності з іншими, правильно визнав достатніми для підтвердження аргументів, викладених позивачем у позові.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або вико-

нання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або

законом.

Суд, враховуючи, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за отримані послуги не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по погашенню заборгованості, дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Інші доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи про-

цесуального права, які могли б бути підставами для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення, а тому не можуть бути присуджені на

користь відповідача і понесені нею судові витрати..

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 28 серпня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова