Справа № 309/174/23
Провадження № 2/309/35/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2023 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого Орос Я.В.

за участю секретаря Гаклик Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хуст справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування Хустської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Хустського районного суду з позовом до ОСОБА_2 , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Хустської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позов вимоги вмотивовано тим, що 28 січня 1995 року ОСОБА_1 одружився з громадянкою ОСОБА_2 про що в книзі реєстрації актів Хустського РАГЦу про укладення шлюбу за актовим записом №16 було зроблено відповідний запис. Від спільного шлюбу у них народилось двоє дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вже є повнолітнім і сам себе утримує та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є неповнолітнім і знаходиться на утриманні позивача.

30 листопада 2010 року Хустським районним судом винесено рішення про розірвання шлюбу який було укладено між сторонами та зазначено, що діти залишені на вихованні та утриманні батька.

Основною причиною розлучення стали ті обставини, що відповідачка почала зловживати спиртними напоями, вела аморальний спосіб життя. На прохання позивача змінити спосіб життя та свою поведінку, відповідачка не реагувала.

На сьогоднішній день, відповідачка, яка є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 участі в його вихованні не бере, коштів на його утримання не надає.

Відповідно до довідки №11 від 13.01.2023 року виданої КНП «Лікувально-діагностичний центр» Хустської міської ради, відповідачка ОСОБА_2 , є інвалідом 2 групи, безстроково та страждає на хронічне захворювання з 2008 року з діагнозом: Рекурентний депресивний розлад F33.1. та перебуває на обліку і лікуванні в лікаря-психіатра психо-наркологічного відділення «Лікувально-діагностичного центру» Хустської міської ради, потребує тривалого лікування, що перешкоджає виконанню нею батьківських обов`язків.

Після того як ОСОБА_2 захворіла на психічну хворобу і розлучилась з позивачем, вона перестала цікавилась долею своїх дітей та піклуватись про них. На сьогоднішній день старший син ОСОБА_3 повнолітній та живе своїм життям. Молодший син ОСОБА_5 проживає з позивачем, але його мати продовжує свідомо нехтувати своїми батьківськими обов`язками ухиляючись від їх виконання по вихованню дитини, фізичного і духовного розвитку дитини, її навчання, підготовки до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, не створює умов для отримання нею освіти.

ОСОБА_2 не проявляє ніякого прагнення до спілкування з дитиною, в зв`язку з чим позивач вважає, що є всі підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дитини ОСОБА_4 .

Позивач, ОСОБА_1 проживає у власній квартирі в АДРЕСА_1 разом з неповнолітнім сином, є військовим пенсіонером, а також працює по найму, тому має постійний дохід та кошти для утримання себе та неповнолітнього сина. У власній квартирі за вищевказаною адресою, для сина створені належні комфортні умови проживання. У квартирі є окрема кімната де достатньо місця для відпочинку та його розвитку.

Враховуючи вищезазначене, позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_6 не з`явились. Від представника ОСОБА_6 надійшла заява в якій він просить провести розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав та просить їх задоволити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, про місце і час розгляду справи належним чином була повідомлена, про причини неявки суд не повідомила .

В судове засідання представник третьої особи Органу опіки та піклування Хустської міської ради не з`явився. До суду надійшло повідомлення на виконання ухвали від 06.04.2023 року, в якому орган опіки та піклування Хустської міської ради зазначає, про неможливість надати об`єктивний висновок щодо доцільності або недоцільності позбавлення прав громадянки ОСОБА_2 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім виключним заходом впливу на батьків, які умисно, усвідомлюючи значення своїх дій ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо дітей, а у зв`язку з недієздатністю відповідачки по справі ОСОБА_2 її поведінку в кращу сторону змінити неможливо.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що 28 січня 1995 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2 про що в книзі реєстрації актів Хустського РАГЦУ про укладення шлюбу за актовим записом №16 було зроблено відповідний запис. Від шлюбу у них народилось двоє дітей, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який є неповнолітнім і знаходиться на утриманні позивача.(а.с.15).

30 листопада 2010 року Хустським районним судом винесено рішення про розірвання шлюбу який було укладено між позивачем та ОСОБА_2 та зазначено, що діти залишені на вихованні та утриманні позивача.(а.с.16).

Відповідно до довідки №11 від 13.01.2023 року виданої КНП «Лікувально-діагностичний центр» Хустської міської ради, відповідачка ОСОБА_2 , є інвалідом 2 групи, безстроково та страждає на хронічне захворювання з 2008 року з діагнозом: Рекурентний депресивний розлад F33.1. та перебуває на обліку і лікуванні в лікаря-психіатра психо-наркологічного відділення «Лікувально-діагностичного центру» Хустської міської ради, потребує тривалого лікування, що перешкоджає виконанню нею батьківських обов`язків. (а.с.18).

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Також слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинен зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Повертаючись до обставин даної справ, суд вважає, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження факту свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками по відношенню до неповнолітньої дитини, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач інвалідом внаслідок психічної хвороби, вона визнана недієздатною та відносно неї встановлено опіку.

У повідомленні органу опіки та піклування вказано, що надати об`єктивний висновок щодо доцільності або недоцільності позбавлення прав громадянки ОСОБА_2 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є неможливим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім виключним заходом впливу на батьків, які умисно, усвідомлюючи значення своїх дій ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо дітей, а у зв`язку з недієздатністю відповідачки по справі ОСОБА_2 її поведінку в кращу сторону змінити неможливо.

Отже те, що відповідач не бере участі у вихованні та утриманні сина пов`язане перш за все з її станом здоров`я, і таке на думку суду не може бути розцінено як свідоме та винне ухилення відповідачки від участі у вихованні сина.

Відтак, на думку суду, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності у даному випадку тих виняткових обставин, для можливості застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини.

Узагальнюючи наведене суд констатує, що пред`явлений позов є не доведеним та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258-259, 264-265 ЦПК України, ст.ст.164, 166 СК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 08.05.2023р.

Суддя Хустського

районного суду: Орос Я.В.