ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/11252/22

Провадження № 22-ц/4820/1389/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю представника апелянта,

позивача та його представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 травня 2023 року, суддя Мазурок О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, встановлення порядку користуванням майном,

встановив:

В червні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на квартиру, визначити порядок користування цією квартирою, виділивши їй у користування кімнату у квартирі площею 16,4 кв.м., місця загального користування залишити у спільному використанні.

На обґрунтування свого позову вказала, що 17.05.1987 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Після одруження вона з чоловіком виїхала на роботу до Тюменської області, РФ. 26.01.1990 року, у м. Ноябрськ Тюменської області у них з відповідачем народилася дочка, ОСОБА_1 , яка на даний час є повнолітньою громадянкою України.

24.08.1995 року шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано, однак, враховуючи необхідність виховувати дитину, сторони спілкувалися між собою тривалий час.

19.01.2010 року вони повторно зареєстрували шлюб у тому ж м. Ноябрськ, на той час уже Ямало-Ненецького автономного округу, РФ.

З 2017 року вони з відповідачем постійно, на законних підставах, проживають на території України, мають посвідки на постійне проживання в Україні.

На даний час їх подружні відносини істотно погіршилися, вони впродовж двох років не проживають разом і не ведуть спільного господарства.

Під час шлюбу з відповідачем за їх спільні кошти вони за договором дольової участі у будівництві житла придбали у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем 10.12.2019 року. Правовою підставою виникнення права власності ОСОБА_1 на житло є сертифікат ДАБІ ХМ №24 від 17.07.2019 року, довідка КП «Цивільжитлобуд» від 23.07.2007 року та технічний паспорт від 18.09.2019 року.

Квартира була придбана у дольовій участі за спільні з відповідачем кошти під час шлюбу з метою використання їх сім`єю для спільних потреб, відтак, вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки спільне використання сторонами вказаною квартирою є неможливим через неприязні стосунки, у позивача виникла необхідність у визначенні порядку користування житлом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02.05.2023 року позов задоволено. Поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільне майно, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , припинено право спільної сумісної власності на квартиру. Визначено порядок користування цією квартирою між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виділено у користування ОСОБА_2 кімнату площею 16,4 кв.м, місця загального користування квартири залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що сторони на час укладення договору дольової участі на придбання спірної квартири та сплати коштів за період з 25.12.2007 року по 30.07.2010 року, по договору дольової участі у будівництві житла, проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідачем не надано беззаперечних доказів сплати власних коштів на придбання спірної квартири. Позивач була працевлаштована, отримувала дохід, а тому, суд дійшов висновку, що спірна квартира придбана за спільні кошти сторін. Суд зазначив, що запропонований позивачем в позовній заяві порядок користування квартирою, виділення їй у користування кімнати площею 16,4 кв.м., призведе до мінімального порушення прав співвласників та надасть можливість вирішити спір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що в період з 24.08.1995 року до 19.01.2010 року він не перебув із позивачем у шлюбних відносинах. Оплату вартості спірної квартири було вчинено за рахунок його особистих коштів, які передавилися його брату, ОСОБА_3 , який і проводив оплату забудовнику. Позивачем не доведено факту проживання сторін однією сім`єю в період оплати придбання спірної квартири, що ним категорично заперечується, відсутні також і докази щодо джерел походження коштів, у зв`язку з чим суд дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , пославшись на законність та обґрунтованість судового рішення зауважила, що доводи апеляційної скарги є невмотивованими та не підтверджені доказами.

Представник апелянта в суді підтримала доводи апеляційної скарги.

Позивач та його представник в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, підтримали оскаржуване судове рішення.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 17.05.1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, який було розірвано 24.08.1995 року (а.с. 8-10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка, ОСОБА_4 .

23.07.2007 року між КП «Цивільжитлобуд» та ОСОБА_1 було укладено договір дольової участі у будівництві житла по АДРЕСА_1 (а.с. 51).

З 23.07.2007 року по 30.07.2010 року ОСОБА_1 сплачено повну вартість дольової участі у будівництві вищевказаної квартири в розмірі 328166,50 грн., що було визнано сторонами в суді (а.с. 52-63).

Згідно зі звітом про оцінку майна №02/26052022 від 26.05.2022 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , становить 327730 грн. (а.с. 23).

19.01.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було повторно зареєстровано шлюб (а.с. 12).

Відповідно до інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 18.05.2022 року, 10.12.2019 року за ОСОБА_1 на праві приватної власності зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 . Як на підставу виникнення права власності ОСОБА_1 на житло у довідці зазначено сертифікат ДАБІ ХМ №24 від 17.07.2019 року, довідку КП «Цивільжитлобуд» від 23.07.2007 року, технічний паспорт від 18.09.2019 року (а.с. 6-7).

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона знає ОСОБА_1 з 1980 року, а ОСОБА_2 з народження. Коли працювали в РФ, вони разом на все літо приїздили до батьків, святкували із сім`єю ОСОБА_5 святкові події, їх діти товаришували. По місцю проживання сторін у РФ вона не була, про розірвання між ними шлюбу не обізнана.

Свідок ОСОБА_6 в суді зауважила, що вона знайома зі сторонами тривалий період. ОСОБА_2 і ОСОБА_1 працювали в РФ. Їх дочка, ОСОБА_4 , є її кумою. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 купили квартиру і планували жити в ній разом, як вийдуть на пенсію. Приїздили кожного року у відпустку в Україну, разом відпочивали із сім`єю ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні посвідчила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знає з 1992 року. Позивач є двоюрідною сестрою її чоловіка. Вони разом приїздили щороку в Україну на тривалий період. У 2010 році вона дізналася, що між сторонами розірвано шлюб. Їй відомо, що сторони придбали квартиру у 2007 році. Батьки ОСОБА_2 казали, що вони давали гроші на перший внесок на придбання квартири.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він народився в одному селі з ОСОБА_1 . З 2006 року по 2010 року проживав по АДРЕСА_3 , разом із ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що з 2006 року по 2010 рік він проживав по АДРЕСА_3 разом із ОСОБА_1 , який винаймав барак.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 Закону України «Про міжнародне приватне право» подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться.

Право, вибране згідно з частиною першою цієї статті, припиняє застосовуватися або змінюється за згодою сторін у разі зміни особистого закону або звичайного місця перебування того з подружжя, до особистого закону або звичайного місця перебування якого було прив`язане обране право. Нове право застосовується до правових відносин з моменту укладення шлюбу, якщо інше письмово не встановлено подружжям.

Враховуючи, що сторони є громадянами РФ, однак з 2017 року проживають в Україні, що визнано сторонами та не оспорюється, до правовідносин, що виникли між сторонами слід застосовувати право держави Україна.

Частинами 1, 2 статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Положеннями ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ст. 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст.ст. 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15.08.2019 року у справі №588/350/15, від 19.03.2020 року у справі №303/2865/17, від 23.09.2021 року у справі №204/6931/20, від 30.06.2022 року у справі №694/1540/20).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, які притаманні подружжю. Предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.10.2022 року у справі №686/15993/21, від 09.11.2022 року у справі №753/10315/19, від 16.11.2022 року у справі №199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №643/6799/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року в справі №554/8023/15 (провадження №14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що спірна квартира набута на підставі договору про дольове фінансування квартири від 23.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та КП «Цивільжитлобуд», за яким розмір внесків з оплати повної вартості спірної квартири склав 317865 грн., що визнано сторонами.

Позивач не надала суду належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю у період з 24.08.1995 року до 19.01.2010 року, зокрема, ведення у вказаний період спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю, які спрямовані на довготривалі відносини.

Посилання ОСОБА_2 , як на доказ на підтвердження обставин щодо спільного проживання з ОСОБА_1 на реєстрацію останнього в службовій квартирі, що в АДРЕСА_4 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як встановлено cудом, відповідач потребував державної реєстрації свого місця проживання у країні перебування, у зв`язку з чим домовився з позивачем про таку реєстрацію за відповідну фінансову допомогу. Таким чином, вказана обставина не є достатнім доказом на підтвердження обставин щодо проживання сторін однією сім`єю.

Крім того, в період фінансування спірної квартири, з 23.07.2007 року по 11.11.2009 року, джерелом походження грошових коштів для внесення пайових внесків була одержана відповідачем заробітна плата на підприємстві ТОВ «Сибнафта-УКРС», яке перейменоване в ТОВ «Капітальний ремонт скважин Сервіс».

Згідно з квитанціями про оплату, ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу було профінансовано 290166 грн. від об`єкту фінансування квартири АДРЕСА_1 , що становить 88,42% від вартості об`єкта нерухомого майна.

Оскільки ця частка у майні придбана за особисті кошти відповідача, до повторної реєстрації шлюбу із позивачем, тому вона є особистою власністю ОСОБА_1 та поділу не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Доводи ОСОБА_1 про те, що інша частка квартири також не є спільною сумісною власністю подружжя слід визнати необґрунтованими, оскільки на підтвердження цих обставин відповідачем не надано доказів, зокрема, що 38000 грн. (квитанції від 20.05.2010 року, 26.05.2010 року, 30.07.2010 року), яким профінансовано 11,58% (100%-88,42%) частини спірної квартири, було сплачено за рахунок його особистих коштів, які йому належали до реєстрації шлюбу, а не за рахунок заробітної плати чи інших доходів, одержаних ним після реєстрації шлюбу в січні 2010 року, які є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності права власності на набуту у період шлюбу частку квартири АДРЕСА_1 в розмірі 11,58%, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відповідної частки, що становить 5,79%, необхідно визнати на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Оскільки частка від спірної квартири ОСОБА_2 становить 5,79%, що з урахуванням загальної площі квартири 65,7 кв.м. складає 3,80 кв.м. (65,7*5,79/100), є незначною, а площа найменшої з житлових кімнат згідно з технічним паспортом на квартиру складає 10 кв.м., колегія суддів вважає, що встановити порядок користування житлом без неправомірного обмеження права власності ОСОБА_1 є неможливим.

Враховуючи, що співвласники не бажають добровільно дійти згоди у встановленні відповідного порядку користування, вони мають спільно користуватися належною їм квартирою або питання визначення порядку користування квартирою має вирішуватись з урахуванням положень частини третьої статті 358 ЦК України, а саме той із співвласників, виділення якому у володіння та користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (без істотного відступу від такої частки) неможливе, має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Вказане узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 року у справі №487/3578/17.

Суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального права та неповно встановивши обставини справи, дійшов помилкових висновків щодо розміру часток сторін у спільному майні подружжя, розподілу майна, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачем ОСОБА_2 було сплачено по 992,40 грн. за кожну вимогу майнового характеру, в задоволенні однієї вимоги відмовлено, а іншу задоволено на 11,58% (5,79/50*100), з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, понесений у суді першої інстанції в розмірі 114,92 грн. (992,40*11,58/100). Враховуючи, що в суді апеляційної інстанції відповідачем сплачено 2977,20 грн., подану ним апеляційну скаргу задоволено частково, в задоволенні вимоги щодо встановлення порядку користування квартирою відмовлено, позов щодо поділу спільного майна задоволено частково, на 11,58%, відтак апеляційна скарга в цій частині задоволена на 88,42% (100-11,58), тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2804,82 грн. (1488,60 грн. + (1488,60*88,42/100).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право часткової приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 5,79%.

Визнати за ОСОБА_1 право часткової приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 94,21%.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 114,92 грн. судових витрат по сплаті судового збору в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2804,82 грн. судових витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2023 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова