У Х В А Л А

Справа № 609/380/23

2/609/162/2023

15 травня 2023 року суддя Шумського районного суду Тернопільської області Катерняк О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за законом.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист (стаття 55) та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124), а статтею 18 Закону України «Про судоустрійі статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Проте, вирішуючи питання про відкриття провадження по справі, суди повинні перевірити відповідність вимог, з якими позивач звертається до суду для захисту, а також дотримання ним вимог, передбачених статтями 175, 176, 177 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, вважаю, що позовну заяву слід залишити без руху, оскільки вона подана з порушенням вимог ст.ст.175-177 ЦПК України.

Так, пунктами 4 та 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити :

зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні;

виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Як вбачається з позовної заяви, позивачка просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті чоловіка ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку площею 2,79га цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 .

Позивачкою ОСОБА_1 в порушення вищевказаних норм закону не конкретизовано зміст позовних вимог, а саме: не зазначено, які саме її права, свободи чи законні інтереси порушені, невизнані або оспорюються відповідачкою ОСОБА_3 .

Крім того, позивачкою не конкретизовано зміст позовної вимоги стосовно визнання за нею права власності на спадкове майно щодо житлового будинку з господарськими будівлями, оскільки не зазначено обставин та не надано відповідних доказів, які б давали підставу визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , зокрема, на весь житловий будинок з господарськими будівлями, беручи до уваги твердження позивачки, що померлому ОСОБА_4 належало лише 1/3 частина даного домоволодіння, яке відноситься до колгоспного двору, а інша його частина належить їй. На підтвердження цього факту позивачкою не надано жодного доказу, який давав би підставу вважати її власником 2/3 частки вищевказаного домоволодіння.

Так, згідно п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити: зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. У позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати судового збору встановлені Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, позивачкою у позовній заяві зазначена ціна позову 107400 грн, однак з матеріалів справи слідує, що вартість домоволодіння становить 112820 грн, а відтак судовий збір мав би становити 1128,20 грн. Крім іншого, позивачка просить визнати за нею право власності, як на спадкове майно, ще на земельну ділянку площею 2,79га, однак в матеріалах справи відсутня інформація про вартість даної земельної ділянки, що не дає можливості вірно визначити ціну позову, а відтак і суму судового збору в загальному.

Окрім іншого, позивачка просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті чоловіка ОСОБА_4 , а саме на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 . Між тим, в матеріалах справи міститься свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 08 серпня 1989 року, згідно якого встановлено, що вказаний житловий будинок відносився до колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_4 . Однак в позовній заяві не зазначено хто був членами вказаного двору станом на 15.04.1991 року, та не надано доказів на підтвердження цих обставин.

Так, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року. За положеннями статті 120 ЦК Української РСР 1963 року, колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Власність колгоспного двору складають трудові доходи членів двору, одержані від участі в господарстві колгоспу, а також інше майно, передане у власність двору, та майно, придбане на спільні кошти двору. Відповідно до ч. 1 ст. 120, ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, виходячи із рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Однак, в обґрунтування позову, в якості доказу позивачкою не надано відповідної архівної довідки про коло осіб, які проживали за адресою: АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року, тобто хто був членом вказаного вище колгоспного двору станом на 15.04.1991 року.

Крім того, листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що при розгляді справ про спадкування суди мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Так, позивачкою до матеріалів справи не долучено постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відтак, матеріали позовної заяви не містять відповідних доказів, що підтверджували б звернення позивачки ОСОБА_1 до нотаріуса з метою оформлення спадщини, та доказів того, що їй було відмовлено в цьому із зазначенням причин відмови (обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії).

Виходячи з вищевикладеного, відсутність у матеріалах позову постанови нотаріуса про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, свідчить про відсутність спору та передчасне звернення останньої до суду з вказаним позовом, доказів, які б свідчили про неможливість отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину суду не надано.

Крім того, вимогами статті 177 ЦПК України передбачено, що позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Однак, всупереч цим вимогам позивачем ОСОБА_1 не додано до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, хоча в додатках до позовної заяви за п. 13 такі зазначено.

Вказані недоліки позовної заяви перешкоджають прийняттю судом рішення про відкриття провадження у справі.

При цьому суд вважає, що при залишенні позовної заяви без руху, відсутнє порушення права позивача на доступ до суду, оскільки позивач не дотрималася вимог ЦПК України при зверненні до суду.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Позовну заяву заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за законом - залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків - 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити, що при невиконанні вимог даної ухвали у встановлений строк, позовна заява буде вважатися неподаною і повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: О. М. Катерняк