Справа № 712/3595/23
Провадження 2/712/1692/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 серпня 2023 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого/судді - Троян Т.Є.
при секретарі - П`ятун Я.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого житлового приміщення, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 про що до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис відомостей про речове право №24513958. У вказаній квартирі зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (брат позивачки), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (батько позивачки). Відповідач вчиняє домашнє насильство над іншими мешканцями квартири своїм батьком ОСОБА_3 . Так, постановою Соснівського районного суду м.Черкаси від 28.04.2022 року у справі 712/1834/22, відповідача у справі ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП України і застосувати адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 170 грн. В постанові від 28.04.2022 у вказаній справі зазначено, що ОСОБА_2 08.02.2022 року близько 12.00 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 в стані алкогольного сп`яніння вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно свого батька ОСОБА_3 .
Заходи притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не дали позитивного результату. Згідно листа-відповіді Управління патрульної поліції в Черкаської області від 08.03.2023 вих.№29-Аз/41/24/01-2023 вказано, що
02.01.2023 здійснювався виїзд поліцейських протидії домашньому насильству Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області запис ЄО №242.
03.01.2023 двічі здійснювався виїзд поліцейських протидії домашньому насильству Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області запис ЄО №391 та ЄО№441.
Відповідно до відкритих джерел із сайту «Судова влада України» встановлено, що 04.04.2023 до Соснівського районного суду м.Черкаси надійшли адміністративні матеріали відносно ОСОБА_2 , щодо повторного вчинення адміністративного правопорушення зв ч.2 ст.173-2 КУпАП.
Вважає, що відповідач порушує її право та право батька ОСОБА_3 на спокійне життя; завдає моральних та фізичних страждань, так як відповідач систематично порушує правила співжиття. Оскільки заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, вимушена звернутися до суду із даним повозом та просить суд виселити відповідача, без надання йому іншого жилого приміщення.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.04.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.
У передбачений законодавством термін відповідач відзиву до суду не скерував.
Представник позивачка адвокат Коханій О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Не заперечував проти винесення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до ст.128 ЦПК України, із заявами до суду не звертався.
Третя особа в судове засідання не з`явився, із заявами, клопотаннями до суду не звертався.
Зі згоди позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства.
Судом встановлено наступне:
Позивач ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , про що до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис відомостей про речове право №24513958.
У вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (брат позивачки- відповідач), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (батько позивачки).
З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником частки вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 09.06.2004 року, інші частки отримала у власність за договорами дарування від відповідача на підставі договору дарування частки квартири від 24.01.2018 року №960 та на підставі договору дарування частки квартири від 10.07.2014 року №483.
Постановою Соснівського районного суду м.Черкаси від 28.04.2022 року у справі №712/1834/22, відповідача у справі ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП України і застосувати адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 170 грн.
З постанови від 28.04.2022 вбачається, що ОСОБА_2 08.02.2022 року близько 12.00 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 в стані алкогольного сп`яніння вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно свого батька гр. ОСОБА_3 .
Проте, заходи притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не дали позитивного результату.
Матеріали за вказаними заявами скеровані до суду в рамках розгляду справ про адміністративне правопорушення за ст.173-2 ч.1 КУпАП України.
З 03.01.2023 ОСОБА_2 взято на профілактичний облік за категорією «Кривдник».
Отже, за повідомленням ОСОБА_3 зареєстровані неодноразові звернення до управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП з проханням вжити заходів реагування щодо його сина ОСОБА_2 , який систематично вчиняє домашнє насильство.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.
Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договорів дарування.
Відповідач ОСОБА_2 проживає у цьому будинку як брат позивачки та син третьої особи ОСОБА_3 .
Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та своїм батьком похилого віку, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, застосовує психологічне насилля, , що робить неможливим проживання з ним в одному будинку.
Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема бесіди і попередження з боку правоохоронних органів, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо осіб, які проживають у квартирі.
Добровільно звільнити або змінити місце проживання, відповідач не бажає.
З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо позивача та її дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення.
Оцінюючи виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.10.2021 у справі 128/2294/17, від 15 січня 2020 року у справі № 740/2457/18 та від 26 лютого 2020 року у справі № 523/8316/17.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 76-82, 141, 258, 259, 264, 280-282 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого житлового приміщення - задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 29.08.2023 року.

Головуючий: Т.Є. Троян