ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/5379/22 Номер провадження 22-ц/814/3296/23Головуючий у 1-й інстанції Богомолова Л.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 березня 2023 року, постановлене суддею Богомоловою Л.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики, яка складається з 5800 доларів США, що станом на 08.11.2022 року за курсом НБУ становить еквівалент 212097,88 грн. та моральну шкоду в розмірі 30000 грн. за несвоєчасне повернення коштів.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 01.05.2020 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 6000 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 01.05.2022 року.

Вказав, що 04.05.2022 року відповідач повернув 200 доларів США, інша сума до цього часу не повернута, тому у зв`язку з невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо повернення коштів, позивач звернувся до суду про їх стягнення в судовому порядку та завданої моральної шкоди.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 5800 доларів США, що станом на 08.11.2022 року за курсом НБУ становить еквівалент 212097,88 гривень та судовий збір в розмірі 2370,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 в обумовлені борговою розпискою строки позичені кошти позивачу не повернув, тому в даній частині позовні вимоги є обгрунтованими. Разом з тим, вказано, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов?язань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскільки відповідач отримав позику в іноземній валюті, а саме в доларах США, тому суд мав ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Посилаючись на правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 вказав, що у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Окрім того, вказав, що неповернення відповідачем позики вплинуло на його психоемоційний стан, таким чином йому було завдано моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях та переживаннях.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи 01.05.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який оформлено у письмовій формі у вигляді розписки, що містить особистий підпис відповідача.

Згідно даної розписки ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в борг кошти в сумі 6000 доларів США, зі строком повернення до 01.05.2022 року.

04.05.2022 року відповідач повернув 200 доларів США, інша сума заборгованості позивачу не повернута.

Місцевий суд частково задовольняючи позовні вимоги прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення основної суми боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки розписка свідчить про наявність договору позики між сторонами, який не виконано відповідачем. Зазначено, що позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки між сторонами винак спір з приводу невиконання договірних зобов?язань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики підтверджуючи як факт укладення договору та, зокрема, зміст умов договору, так і посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Стаття 545 ЦК України містить положення про підтвердження виконання зобовязання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання повністю або частково.

Так, згідно із статтею 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Враховуючи вищевказані обставини справи та вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди за прострочення виконання зобов?язання є необгрунтованими з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 зроблено висновок, що «відповідно до статті 611 ЦК України відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов`язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором».

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постановах Верховного Суду від 21 лютого 2019 року в справі № 640/5098/14-ц та від 27 лютого 2019 року по справі № 173/1025/16-ц зроблено висновок, що «наслідки порушення позичальником зобов`язання встановлені статтею 1050 ЦК України, якою не передбачено відшкодування моральної шкоди. Укладений між сторонами у справі договір позики не містить такого виду цивільної відповідальності».

Таким чином, підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ч. 4 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги законодавства, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції, шляхом виключення з його резолютивної частини еквівалента суми боргу в національній валюті, що станом на 08.11.2022 року за курсом НБУ становить еквівалент 212097,88 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 березня 2023 року змінити, шляхом виключення з резолютивної частини еквівалента суми боргу в національній валюті, що станом на 08.11.2022 року за курсом НБУ становить еквівалент 212097,88 грн.

В іншій частині заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин