Справа № 203/1834/21
Провадження № 2/0203/71/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді - Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ноторової Є.О.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

17.05.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 (представник позивача - адвокат Кошовий В.К.) з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням, в якому, з урахуванням заяви від 07.07.2021 року, позивач просить суд:

- визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та членом її сім`ї: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2 , - син, право користування на законних підставах житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

І. Стислий виклад позиції учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона з 20.01.1984 року по 17.10.2020 року працювала водієм трамваю Депо №3 КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР. При цьому 21.02.1996 року їй було видано посвідчення №13 про право на зайняття службової житлової площі - однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 , площею 21,7 кв.м.

Як зазначила позивач, вона та член її сім`ї - син ОСОБА_3 мають намір приватизувати квартиру АДРЕСА_1 . Проте відповідач повідомив їй, що без ордера вона не зможе приватизувати житло. При цьому позивач зазначила, що вона та член її сім`ї на законних підставах займають житло, не мають заборгованості по комунальним послугам та фактично постійно проживають у квартирі, що можуть підтвердити сусіди. Крім того, з 1996 року до теперішнього часу жодним власником квартири або балансоутримувачем не пред`являлось їй претензій щодо законності її та членів її сім`ї проживання в квартирі.

Тому позивач звернулась до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням.

Копію позовної заяви та ухвалу суду від 12.07.2021 року про відкриття провадження у справі представник відповідача отримав - 02.09.2021 року, що підтверджується оригіналом поштового повідомлення про вручення поштового відправлення.

28.09.2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову представник відповідача зазначив, що ордер є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. На думку представника відповідача, позивач може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного або невизнаного права. Натомість обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає способам захисту, визначеним ст. 16 ЦК України. Так, представник відповідача вважає, що позивач не наводить жодних обставин, які б могли підтвердити порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів з боку відповідача щодо користування житловим приміщенням.

Також представник відповідача вважає, що позивач не довела того, що вона на законних підставах вселилася до квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством України, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15.08.2019 року у справі №1340/4630/18).

Тому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

18.10.2021 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій заперечував проти тверджень представника відповідача, викладених у відзиві на позов та зазначив, що тривалий час проживання ОСОБА_1 та членів її сім`ї у квартирі АДРЕСА_1 , незалежно від її правового режимі є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейська конвенція з прав людини). Тому право на приватизацію відповідного житла є законним, а відмова у зазначеному праві особі є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла.

Крім того, представник позивача послався на те, що представник відповідача порушив строк подання відзиву на позов до суду, оскільки подав його з пропуском строку, який встановлений судом. Тому представник позивача просить суд вирішити питання про прийняття до розгляду відзиву на позов як заяви по суті спору, враховуючи пропуск відповідачем строку на подання відзиву на позов.

З приводу тверджень представника позивача, викладених у відповіді на відзив від 18.10.2021 року, про вирішення питання про прийняття до розгляду відзиву на позов як заяви по суті спору, суд зазначає таке.

Відповідно до положень частин 7, 8 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 126, ч. 2, ч. 4 ст. 127 ЦПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Так, ухвалою суду від 12.07.2021 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі було встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали суду про відкриття провадження справі.

Відповідно до відомостей з оригіналу поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, представник відповідача отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі - 02.09.2021 року, а відзив на позов направив на адресу суду засобами поштового зв`язку - 27.09.2021 року, який було зареєстровано канцелярією суду - 28.09.2021 року.

Отже, станом на 27.09.2021 року відповідач пропустив встановлений судом п`ятнадцятиденний строк для подання до суду відзиву на позов, а заяву про продовження встановленого судом строку на подання відзиву на позов до суду не подавав, не зазначив причини поважності пропуску строку, встановленого законом, та не просив суд його поновити.

Тому суд, з урахуванням викладеного вище, дійшов висновку про необхідність вирішення справи за наявними матеріалами на підставі положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, без урахування відзиву на позов як заяви по суті спору.

Третя особа у встановлений судом строк не подала до суду письмових пояснень по суті спору.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це зазначено вище. Також позивач зазначила, що у неї немає ордера, а з метою приватизації квартири вона і звернулась до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволення, посилаючись на те, що право позивача на користування житлом та факт проживання позивача у квартирі відповідач не оспорює. Тому між сторонами, на думку представника відповідача, відсутні спірні правовідносини. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, бо має намір приватизувати квартиру. Натомість із заявою про приватизацію квартири позивач до відповідача не зверталась, а у зв`язку з тим, що обрала неналежний спосіб захисту, не зможе захистити своє право на приватизацію житла.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 28.05.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

07.07.2021 року позивач усунула недоліки позовної заяви у повному обсязі та належним чином.

Ухвалою суду від 12.07.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 16.11.2021 року було задоволено заяву представника позивача про виклик свідків в цивільній справі та викликано в судове засідання для допиту в якості свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 16.11.2021 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 01.02.2022 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 23.08.2022 року було прийнято відмову позивача від допиту свідка ОСОБА_5 , яка була викликана у судове засідання за заявою представника позивача ухвалою суду від 16.11.2021 року.

У судове засідання 26.01.2023 року з`явились позивач та представник відповідача.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце проведення судового засідання, будь-яких заяв чи клопотань щодо участі у судовому засіданні до суду не надсилала.

Суд, заслухавши думки учасників справи, на підставі положень ст. ст. 128, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності третьої особи.

Під час судового розгляду справи по суті спору суд заслухав вступне слово учасників справи та їх усні пояснення по суті спору, допитав свідка ОСОБА_4 , дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключні слова учасників справи.

26.01.2023 року у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та третя особа - її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та фактично проживають у квартирі АДРЕСА_1 , користуються нею та утримують її. Це підтверджується копіями: паспортів громадян України серії НОМЕР_3 від 24.05.1996 року, серії НОМЕР_4 від 21.05.2001 року, свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 01.12.1984 року, технічного паспорта на квартиру станом на 27.09.2016 року, акта від 27.09.2016 року про збільшення загальної площі квартири, посвідчення № НОМЕР_6 на право заняття службової житлової площі від 11.06.1996 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі рішення від 21.02.1996 року №4, довідки №4624 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб станом на 13.05.2021 року, договорів про надання комунальних послуг та квитанцій про сплату за користування комунальними послугами.

На підтвердження факту звернення до відповідача із заявою про видачу ордера та отримання від відповідача листа-відповіді про відсутність законних підстав для надання ордера, бо ОСОБА_1 є головним квартиронаймачем квартири, позивач надала суду копії листів КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР від 09.04.2019 року №1251 «Про видачу ордеру на квартиру АДРЕСА_1 », та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 23.04.2019 року №3/11-1794 «Про розгляд листа».

За відомостями з довідки МКП «Дніпропетровський електротранспорт» від 01.06.2016 року №1349, під час виділення житлової площі, у зв`язку з відсутністю бланків ордерів встановленого зразка, ОСОБА_1 було видано посвідчення на право заняття службової житлової площі від 11.06.1996 року №13; вказана квартира не є службовою площею та підлягає приватизації.

За відомостями з довідки АТ «Ощадбанку» від 16.02.2021 року №103.22-10/83/2021-03/вих, в АТ «Ощадбанк» відсутні дані про використання житлового чеку по ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 показала, що вона з позивачем та третьою особою є сусідами. З позивачем вони проживають разом в одному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 1998 року.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та членом її сім`ї: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2 , - сином, права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 9 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство.

Відповідно до ст. 106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно зі ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з пунктами 69, 70, 72 розділу IV Постанови Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі - Постанова № 470, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Ордер дійсний протягом 30 днів.

Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХII (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно із ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до підпунктів 3.1.36.3., 3.1.36.4. пункту 3.1 розділу 3 Положення про Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 року № 33/17, до функцій Департаменту належить, зокрема, здійснення підготовки проєктів розпоряджень органу приватизації про передачу квартир (будинків) у власність громадян, підготовки проєктів рішень міської ради з питань надання дозволу на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста.

Відповідно до п. 17, п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року № 109/17404 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Громадянин подає до органів приватизації такі документи, в тому числі, копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути , зокрема, визнання права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позивач та член її сім`ї - син, отримали посвідчення № НОМЕР_6 , яким було визначено їх право на зайняття службової житлової площі на період роботи позивача. Тобто вказане посвідчення мало силу ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане позивачу жиле приміщення. Крім того, факт постійного проживання позивача разом з сином у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , підтвердила допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка є їх сусідкою.

Як зазначила позивач у своїх усних поясненнях, а також це підтверджується довідкою МКП «Дніпропетровський електротранспорт» від 01.06.2016 року №1349, їй не було надано іншого документа, окрім посвідчення № НОМЕР_6 , який би надавав їй та членам її сім`ї, право на вселення до квартири АДРЕСА_1 . При цьому у відповідь на заяву КП «Дніпровський електротранспорт» про видачу ордера на квартиру відповідач повідомив про те, що ОСОБА_1 на цей час є головним квартиронаймачем квартири, а тому у відповідача немає законних підстав для видачі ордера.

З листа відповідача від 23.04.2019 року та довідки АТ «Ощадбанк» від 16.02.2021 року видно, що позивач не використала житлового чеку в АТ «Ощадбанк» за адресою: квартира АДРЕСА_1 . Отже, позивач має право на приватизацію вказаної квартири. Водночас у відповідача немає визначених законом підстав для видачі позивачу ордера для реалізації права на приватизацію спірного житла. Це і призвело до невизнання та оспорення відповідачем права позивача на користування житлом з метою реалізації права позивача на його приватизацію. Тому суд критично оцінює твердження відповідача про відсутність спірних правовідносин між сторонами та відсутність факту оспорення та невизнання відповідачем права позивача на користування квартирою з метою її приватизації.

Аналіз викладеного вище вказує, що законом визначений вичерпний перелік підстав для відмови у приватизації житла, передбачений ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивач та член її сім`ї - син на законних підставах вселились у надану їм квартиру, зареєстрували своє місце проживання у ній та користуються нею, утримують її. При цьому чинне законодавство України визначає, що ордер після спливу 30 днів з момент вселення до житлового приміщення втрачає свою силу. Натомість для реалізації позивачем права на приватизацію займаного нею житла чинне законодавство України вимагає надання нею ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку, яким було надано право на вселення та зайняття житлової площі державного або комунального житлового фонду. Водночас документом, яким позивачу та членам її сім`ї було надано право на вселення та користування квартирою є посвідчення № НОМЕР_6 про право на зайняття службової жилої площі, видане позивачу - 11.06.1996 року, яке мало силу ордера.

Таким чином, враховуючи те, що право позивача на користування квартирою АДРЕСА_1 , не визнається та оспорюється відповідачем, а також те, що у відповідача відсутні правові підстави для видачі позивачу ордера на вселення до вказаної квартири, бо позивач вже займає цю квартиру та є її головним квартиронаймачем на підставі посвідчення №13 про право на зайняття службової жилої площі, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , яка проживає разом з членом її сім`ї, а саме: з сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас у суду відсутні правові підстави для визнання за сином позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права користування спірною квартирою. Оскільки він не є стороною спору та не звертався до суду в якості другого позивача в цивільній справі, яка розглядається, з предметом спору щодо визнання за ним права користування спірним житловим приміщенням. Крім того, за сином позивача як членом сім`ї головного квартиронаймача, законом визначене право користування відповідним житловим приміщенням.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права користування за членом її сім`ї - сином, який проживає разом з нею у квартирі, не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 454,00 грн (908,00 грн : 2 = 454,00 грн).

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , яка проживає разом з членом її сім`ї, а саме: з сином - ОСОБА_3 , а у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити, стягнути з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн.

Керуючись статтями 3, 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 90, 133, 137, 141, 200, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , яка проживає разом з членом її сім`ї, а саме: з сином - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, будинок 16; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.02.2023 року.

Суддя Ф.М. Ханієва