КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Якимець О.І.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6440/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Ігнатченко Н.В. , Савченка С.І.,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в своїх інтересах, та інтересах ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім'ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У вересні 2021 року позивачка звернулася у суд із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сторони з 18 вересня 2010 року перебували у шлюбі, який припинено за рішенням суду 18 травня 2020 року. Від шлюбних відносин у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спірну квартиру придбано 20 вересня 2019 року на виконання умов попереднього договору від 04 квітня 2017 року.

Через агресивну поведінку відповідача, позивачка із сином тимчасово переїхали проживати до батька позивачки. Особисті речі із спірної квартири під час переїзду позивачка забирала у присутності працівників поліції та під відеозапис поліції. Разом із тим, відповідачу було передано ключі від квартири взамін на обіцянку останнього придбати квартиру для проживання позивачки із сином, однак цього так і не сталось.

Надалі позивачка неодноразово зверталась із пропозиціями до відповідача щодо вирішення питання про спільне користування зазначеним майном, але отримувала лише відмови.

Позивачка наводить аргументи про те, що має право користування спірним майном, адже таке придбано за час перебування сторін у шлюбних відносинах, а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак на її думку, вони є співвласниками квартири, а тому мають право користуванням цим майном на рівні.

У відповідності до ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України у прохальній частині позову просить -

усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення її та сина до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить доводи про те, що спірна квартира придбана за власні кошти. Позивачка є колишньою дружиною, а відтак і колишнім членом сім`ї наймача та після припинення шлюбних відносин добровільно залишила місце проживання та обрала інше, а тому втратила право користування таким майном. Будь-яких доказів, які б підтверджували агресивну поведінку відповідача по відношенню до позивачки суду не подано. Просить у позові відмовити.

Позивачкою подано до суду заперечення на відзив, які містять наступні пояснення. Позивачка заперечує придбання спірної квартири відповідачем за особисті кошти останнім. Квартира куплена за час перебування сторін у шлюбі, а тому діє презумпція спільної сумісною власності подружжя, а відтак позивачка є співвласником квартири, яка не втратила право користування такою квартирою у відповідності до норм ЦК України, а навпаки, вимагає усунути перешкоди у користуванні таким майном. 01 липня 2019 році, через погрози із сторони відповідача, позивачка забрала особисті речі із спірного майна у присутності працівників поліції під відеозапис, який здійснювався останніми. На неодноразові пропозиції позивачки щодо узгодження питання користування квартирою, яка є спільною сумісною власністю, відповідач всіляко ухиляється. Окрім цього, щодо придбання відповідачем окремого майна для позивачки та сина, відповідачем жодних дій не вчинено. Просить позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду , позивачка ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, як незаконне і необгрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та постановити рішення, яким задовольнити позов .

У відзиві на апеляційну скаргу , відповідач ОСОБА_3 зазначив ,що рішення суду є законним , а доводи апеляційної скарги безпідставними .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони повідомлені про день та час розгляду справи на 20 квітня 2023 року за адресами , наявними в матеріалах справи . Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив із того ,що позивачка добровільно , разом із малолітнім сином залишила спірну квартиру , і не надала доказів, що існують перешкоди у користуванні квартирою.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками з огляду на таке .

Як видно із матеріалів справи , із 18 вересня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року шлюби розірвано ,(справа № 758/8377/19 /а.с 33-34, 55/).

Від шлюбних відносин у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , /а.с. 56/.

Суд установив, що 20 вересня 2019 року була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартири, укладеного 04 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашкевич Л. Г. та зареєстровано за № 442, що підтверджено копією договору купівлі-продажу квартири /а.с. 15-17/.

Факт користування позивачем та сином сторін житловим приміщенням спірної квартири не заперечується сторонами у справі, а відтак береться судом до уваги.

На даний час, позивачка із сином проживають за зареєстрованим місцем проживання позивачки - АДРЕСА_2 . Співвласником вказаної квартири є позивачка . (а.с. 126).

Звертаючись із позовом , ОСОБА_1 зазначала,що неодноразово зверталася до позивача із проханням не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою, однак відповідач не реагував на її прохання , і через агресивну поведінку відповідача, ще до припинення шлюбних відносин, вона залишила квартиру разом із сином .

Як видно із матеріалів справи , 01 липня 2019 року позивачка звернулась до Подільського управлінні поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві . У заяві вказано ,що вона хвилюється за своє життя та здоров`я. Після неодноразових погроз від чоловіка на мобільний телефон та словесно, зробила виклик поліції для того щоб забрати особисті речі. Працівники поліції допомогли це зробити. Віддала чоловіку ключі від квартири (а.с. 124).

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП ( вчинення домашнього насилля) .( а.с. 121)

Суд першої інстанції , зауважив ,що вказані обставини не свідчать про те ,що відповідач чинить перешкоди у користуванні майном позивачці .

Такі висновки суду не узгоджуються із вимогами закону та сталою судовою практикою .

Так у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року ( справа № 334/815/21) зазначено ,що невизнання відповідачем позову щодо усунення перешкод у користуванні квартирою та заперечення проти вселення позивача свідчить про існування між співвласниками неприязних стуснів і порушення житлових прав одного і співвласників спірного житла , а саме позивачки . Саме звернення позивача до суду із відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю свідчать про наявність таких перешкод .

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, осягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Сімейного Кодексу України).

Згідно зі ст. 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вказане, висновок суду, що позивачка не надала належних і допустимих доказів щодо порушення своїх прав є помилковим, оскільки факт придбання спірного майна у період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, поки не буде встановлено протилежного, а відтак позивачка як співвласник не може втратити право користування таким майном. (постанова Верховного Суду справа № 725/1776/18). Приписи ст, ст. 60, 69,70 Сімейного Кодексу України свідчать про презумпцію спільності власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідачем не надано доказів, що спірне майно є його особистою власністю.

У зв`язку із наведеним суд прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, рішення підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в своїх інтересах, та інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 грудня 2022 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 в своїх інтересах, та інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до квартир за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2023 року.

Головуючий

Судді