Справа № 466/8225/20 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/2594/22 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , його представника

ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_3 , третя особа відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому та малолітній дочці ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та встановити наступний порядок користування цією квартирою:

- житлову кімнату, позначену в технічному паспорті цифрою «7», площею 24,5 кв.м., залишити в користуванні ОСОБА_1 ;

- житлову кімнату, позначену в технічному паспорті цифрою «2», площею 19,1 кв.м., залишити в користуванні ОСОБА_3 ;

- житлову кімнату, позначену в технічному паспорті цифрою «4», площею 16,7 кв.м., залишити в користуванні ОСОБА_4 .

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що спірна квартира, яка складається з трьох кімнат, житловою площею 60,3 кв.м., загальною площею 94,8 кв.м., належить йому та відповідачці на праві спільної часткової власності по 1/2 частині квартири кожному, на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я., однак, шлюб між ними розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2016 року, а тому стали виникати конфліктні ситуації щодо їх спільного проживання у даній квартирі.

Позивач неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією продати дану квартиру, оскільки їхнє спільне проживання в квартирі є неможливим у зв`язку з постійними конфліктними ситуаціями, які мають наслідком вчинення сімейного насильства, зокрема, психологічного насильства, що підтверджується матеріалами перевірок органами поліції за його зверненнями, однак, відповідачка відхилила його пропозиції щодо продажу квартири та чинить йому та їхній малолітній доньці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди у користуванні квартирою.

Зокрема, зазначає, що відповідачка обмежила його право користування житловою кімнатою, площею 19,1 кв.м., зачинивши її на замок, окрім того, запрошує в квартиру сторонніх чоловіків, які мають вільний доступ до усіх кімнат квартири та місць загального користування, що створює для нього дискомфорт та позбавляє можливості вільно користуватись всіма приміщеннями квартири, а також створює незручності для дитини щодо вільного користування квартирою, тому просить встановити порядок користування квартирою, виходячи із розміру належної йому частки в квартирі, виділивши йому, як співвласнику, в користування житлову кімнату, площею 24,5 кв.м., що є найбільш наближеним до розміру його частки в квартирі, а дитині, з якою у відповідачки також виникали конфлікти, житлову кімнату, площею 16,7 кв.м., залишивши у користуванні відповідачки житлову кімнату, площею 19,1 кв.м., та залишивши у спільному користуванні приміщення кухні, ванної кімнати, коридору та вбиральні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Встановлено наступний порядок користування приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1 :

- житлову кімнату, позначену в технічному паспорті цифрою «7», площею 24,5 кв.м., залишити в користуванні ОСОБА_1 ;

- житлову кімнату, позначену в технічному паспорті цифрою «2», площею 19,1 кв.м., залишити в користуванні ОСОБА_3 ;

- житлову кімнату, позначену в технічному паспорті цифрою «4», площею 16,7 кв.м., залишити в користуванні ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1694 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд не врахував інтереси малолітньої дитини ОСОБА_4 , оскільки найбільшу житлову кімнату, площею 24,5 кв.м., залишив у користуванні позивача, чим обмежив право дитини повноцінно користуватися житлом, а також не взяв до уваги ту обставину, що малолітня донька постійно проживає в квартирі разом із матір`ю.

Просить врахувати негативні наслідки для дитини, які настали після ухвалення судом оскаржуваного рішення, при цьому, посилається, що згідно консультації психолога «Львівської обласної дитячої клінічної лікарні «Охмадит» від 05.10.2022 року, з анамнезу життя дитини встановлено, що нещодавно, без попередження батько дівчинки зачинив на ключ дві кімнати, у яких дитина проводила найбільше часу, і поставив туди відеокамери, коли дитина побачила це, то знайшла найглухіший куточок у квартирі, де сиділа і плакала. Зі слів дитини, вона відчула, що у неї тепер немає улюбленого місця і вона не знає, за що.

Апелянт наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт порушення нею прав дитини щодо користування квартирою і суд, задовольняючи вимоги позивача в цій частині, жодним чином не обґрунтував своїх висновків. Вважає, що, власне, позивач діє всупереч інтересам дитини.

Також звертає увагу, що для встановлення порядку користування квартирою та можливих варіантів такого користування необхідно було провести будівельно-технічну експертизу, з урахуванням розміру часток співвласників, кількості житлових кімнат та осіб, які проживають у квартирі, оскільки із запропонованим позивачем варіантом вона не згідна. При цьому, зауважує, що вона не перешкоджала доступу експерта до квартири для її огляду з метою проведення експертизи, клопотання про яку вона сама заявила.

Крім того, вважає, що встановлений судом порядок користування не відповідає вимогам закону та порушує її право на користування належною часткою в квартирі, окрім того, суд взагалі не вирішив питання щодо користування іншими приміщеннями квартири.

На переконання апелянта, суд не дав належної правової оцінки доводам сторін та доказам, які вони подали в обґрунтування своїх вимог та заперечень, що, в свою чергу, призвело до неправильного вирішення справи по суті.

11.11.2022 року позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи повторно не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради був належним чином повідомлений, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи апеляційним судом проведено у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 21.07.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2016 року.

У шлюбі в сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14), яка після розірвання шлюбу проживає з відповідачкою ОСОБА_3 і на утримання якої з позивача ОСОБА_1 у користь відповідачки ОСОБА_3 стягуються аліменти за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року (справа №466/3681/16-ц) (а.с.37).

Предметом спору в даній справі є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, житловою площею 60,3 кв.м., загальною площею 94,8 кв.м., та належить позивачу ОСОБА_1 і відповідачці ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності по 1/2 частині квартири кожному, на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я. (а.с.6-13).

Згідно з технічним паспортом (а.с.6-7), квартира складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 60,3 кв.м.: 1-а кімната, площею 19,1 кв.м.; 2-а кімната, площею 16,7 кв.м., і 3-я кімната, площею 24,5 кв.м.; кухні, площею 16,7 кв.м.; ванної кімнати, площею 3,6 кв.м.; вбиральні, площею 1,5 кв.м.; коридору площею 11,5 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою, лоджією), площею 1,2 кв.м.

Згідно з довідкою ПП «УК «Рідний дім» від 27.10.2020 року №507 (а.с.64), відповідачка ОСОБА_3 (співвласник) із донькою зареєстровані у спірній квартирі з березня та квітня, відповідно, 2014 року, позаяк, позивач ОСОБА_1 , як співвласник, зареєструвався в квартирі лише з 13.10.2020 року.

До цього, позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у двокімнатній квартирі по АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання від 14.03.2017 року (а.с.38).

За змістом статей 316, 317, 318 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Із зазначених вище норм ЦК України випливає, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Із положень частини першої статті 77 ЦПК України слідує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як передбачено статтею 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на те, що відповідачка чинить відносно нього психологічне насильство, чим перешкоджає йому у вільному користуванні квартирою.

При цьому, позивач у судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що має ключі від квартири та вільний доступ до неї.

У судовому засіданні відповідачка ствердила, що вона не чинить позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою, а тому заявлені до неї вимоги вважає безпідставними.

Задовольняючи вказаний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем факту чинення йому, як співвласнику квартири, перешкод у користуванні квартирою, врахувавши, як докази, витребувані із Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області матеріали розгляду звернень ОСОБА_1 щодо неправомірної поведінки його колишньої дружини.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим і звертає увагу, що надані позивачем письмові докази, які одержані за результатами перевірки його звернень до органів поліції, як кожен окремо, так і у своїй сукупності, безспірно підтверджують наявність між сторонами, як колишнім подружжям, неприязних (конфліктних) відносин, оскільки аналогічні звернення надходили до органів поліції і від відповідачки, проте, ці докази не є підтвердженням тієї обставини, що позивачу, як співвласнику квартири, чиняться перешкоди у володінні та користуванні своєю власністю.

При цьому, необхідно зазначити, що для встановлення тимчасових заходів з метою запобігання домашнього насильства законом визначено окремий порядок та інший спосіб захисту порушених прав.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем факту чинення йому перешкод у користуванні спірною квартирою, як співвласнику квартири.

Окремо необхідно зазначити, що за клопотанням відповідачки, судом першої інстанції призначено у даній справі судову будівельно-технічну експертизу (а.с.110), однак, така не була проведена, оскільки у визначений судовим експертом день не забезпечено доступ експерта до квартири для огляду.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги позивача, суд урахував дану обставину на користь позивача, вказуючи на бездіяльність відповідачки (притому, що відповідач оплатила вартість експертизи (а.с.119)) та трактуючи таку бездіяльність, як її погодження із запропонованим позивачем варіантом визначення порядку користування квартирою.

Однак, такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам процесуального закону.

Зокрема, судом не враховано наведені вище положення процесуального закону щодо належності та допустимості доказів та про обов`язок, власне, позивача довести належними та допустимими доказами заявлені до відповідачки вимоги.

Разом з тим, позивачем не надано висновку експерта щодо можливості визначення порядку користування спірною квартирою з технічної точки зору та з урахуванням частки кожного із співвласників у спірній квартирі, оскільки вирішення цього питання потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право.

Окрім того, безпідставними є вимоги позивача щодо участі малолітньої дитини (як учасника спірних правовідносин) у встановленні порядку користування спірною квартирою, оскільки після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з матір`ю відповідачкою ОСОБА_3 , а тому визначення роздільного користування дитини та матері житлом при їх спільному проживанні не грунтується на вимогах закону, оскільки статтею 150 ЖК України та статтею 383 ЦК України закріплено право власника квартири користуватись нею для особистого проживання та проживання членів його сім`ї.

Також колегія суддів доходить висновку про недоведеність вимоги позивача, заявленої в інтересах малолітньої доньки, про усунення їй (дитині) перешкод у користуванні жилим приміщенням спірної квартири, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу, який би підтверджував існування для дитини таких перешкод.

З урахуванням наведеного, заявлені позивачем вимоги є безпідставними і не підлягають до задоволення.

Суд першої інстанції зазначених вище норм матеріального та процесуального права в повній мірі не врахував та не дав належної оцінки доказам, які сторони подали в обґрунтування своїх вимог та заперечень, що призвело до неправильних висновків суду по суті вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3 , судові витрати, понесені нею по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2541 грн. 60 коп., підлягають стягненню з позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.2-4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2541 гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 березня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич