Справа № 161/5741/21 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/621/23 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

представника позивача ОСОБА_4.,

представника відповідача Мельник В.М.,

третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_1 про визнання п. 7.1 договору в частині недійсним і стягнення коштів, за апеляційною скаргою представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Колодочки Павла Олександровича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в суд з позовом до АТ КБ «Приватбанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_1 про визнання п. 7.1 договору в частині недійсним і стягнення коштів.

Позов обґрунтовує тим, що 09 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено цільовий кредитний договір №V021GK00001561. Зобов`язання за вказаним договором позивач ОСОБА_2 та поручитель ОСОБА_1 виконували у встановлений умовами договору термін.

У п.7.1 Кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, а також щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту (110 доларів США щомісячно). При цьому, у кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються банком. Такі умови є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору.

З 09.10.2007 року по 14.03.2021 року банк безпідставно одноразово стягнув за отриманий кредит в сумі 55 000.00 доларів США 1650 доларів США (55 000.00 дол. США :100% ? 3%), а також щомісяця стягував 0,2% від суми виданого кредиту, що за цей період часу склало 18040.00 доларів США (110 дол. США х 164 місяці).

Всього банк безпідставно отримав за так названий "фінансовий інструмент" 19690.00 доларів США (18040 дол. США + 1650.00 дол. США).

06.11.2020 року поручитель ОСОБА_1 звернувся з заявою на ім`я директора філії банку з проханням вчинити перерахунок платежів за умовами договору, однак з центрального офісу банку отримав незрозумілу відповідь.

В порушення п.2.3.1., п.7.1. умов договору з 09 жовтня 2007 року і по березень 2021 року за проведеними розрахунками в рахунок погашення відсоткової ставки банком безпідставно було зараховано з проведених ануїтетних платежів 14304,30 доларів США.

А тому, з врахування зави про зміну позовних вимог, згідно якої просила визнати недійсними пункт 7.1. кредитного договору №VO216K00001561 від 07.10.2007 року укладеного між ОСОБА_2 і АТ КБ «ПриватБанк» в частині "винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в Період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору"; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно стягнену з позивача суму коштів, як винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту в розмірі 1650.00 дол. США (55 000.00 дол. США: 100% ? 3%), а також стягнені щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту за період з 07.10.2007 року по 29.03.2021 року коштів у розмірі 17710 дол. США (110 дол. США х 161 місяць); безпідставно стягнені в рахунок сплати відсоткової ставки за період з 07.10.2007 року по 23.09.2021 року кошти у розмірі 21814,30 доларів США; безпідставно стягнену пеню за період з 07.10.2007 року по 29.03.2021 року в розмірі 114,01 дол. США (305,38 дол. США - 191,37 дол. США), а всього стягнути в користь позивача станом на 21.03.2021 року кошти в розмірі 48288.31 доларів США, а також сплачені - судовий збір, понесені витрати за надання правової допомоги і оплату за проведену судово-економічну експертизу №64 від 09.09.2022 року за наданими доказами щодо таких оплат.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2023 року позов задоволено.

Ухвалено визнати недійсними пункт 7.1. кредитного договору №VO21GK00001561 від 07.10.2007 року укладеного між ОСОБА_2 і АТ КБ «ПриватБанк» в частині «винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору».

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 безпідставно стягнену з неї суму коштів, як винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту в розмірі 1 650 доларів США, а також безпідставно стягнені в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту за період з 07.10.2007 року по 29.03.2021 року коштів у розмірі 17 710 доларів США; безпідставно стягнені в рахунок сплати відсоткової ставки за період з 07.10.2007 року по 23.09.2021 року кошти у розмірі 21 814 доларів 30 центів США; безпідставно стягнену пеню за період з 07.10.2007 року по 29.03.2021 року в розмірі 114 доларів 01 цент США, а всього в розмірі 41 288 доларів 31 цент США.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 9 343 гривні.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2023 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 понесені витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 9 000 гривень. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 витрати на оплату експертизи у розмірі 25 600 гривень.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову в даній справі відмовити додаткове рішення суду скасувати.

Заслухавши представника позивача, представника відповідача, третю особу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 09.10.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №V021GK00001561, за яким позивач отримав кредит (а.с.13-15).

Згідно з п.7.1 Кредитного договору передбачено, що банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 09.10.2007 року по 09.10.2027 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 55 000,00 доларів США на наступні цілі: купівлю житла, а також у розмірі 14500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору.

Погашення за кредитним договором здійснюється у період з 09 по 14 число кожного місяця щомісячним платежем у сумі 684,96 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Пунктом 2.1.1 Кредитного договору визначено, що Банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 даного Договору, за умови виконання Позичальником умов, передбачених п.2.2.7. даного Договору.

За умовами п.2.2.5 Позичальник доручає банку списувати кошти із своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 31.05.2021 у справі призначено судову економічну експертизу.

20.09.2022 на адресу суду з ТзОВ «Центру незалежної експертизи та аудиту» надійшов висновок експертизи від 09.09.2022 №64.

Експерта ОСОБА_3 , суду пояснила, що оскільки запитання були не коректні, вона збільшила об`єм розрахунків. Залишок заборгованості позичальника станом на 29.03.2021 становить: по відсотках за користування кредитом - 73,31 дол. США, по платежу - 0 дол. США; по пені -191,37 дол. США; сума непогашеного кредиту складає 11 919,08 дол. США, який за терміном сплати підлягає сплаті в наступні періоди з 29.03.2021 по 09.10.2027; по кредиту станом на 29.03.2021 сума переплати складає 19 939,97 доларів США.

Відповідно до висновку експертизи від 09.09.2022 №64 ТзОВ «Центру незалежної експертизи та аудиту» документально не підтверджується встановлений умовами Кредитного договору №VO21GK00001561 від 09.10.2007 щомісячний платіж в сумі 684,96 дол. США та проведений розподіл Банком сплачених грошових коштів Позичальником ОСОБА_2 на сплату процентів за кредит, погашення основної суми боргу по кредиту та інших платежів встановлених умовами договору. Щомісячний платіж визначений двома способами: з застосуванням математичних формул за допомогою визначення Коефіцієнта Ануїтету та із застосуванням вбудованих функцій програмного забезпечення MICROSOFT EXSEL складає 679,20 дол. США (обґрунтування наведено в розділі «Дослідження»). За даними експертного дослідження розрахунків між АТ КБ «Приватбанк» і Позичальником ОСОБА_2 станом на 29.03.2021 Банком зараховано коштів на погашення кредиту (в т.ч. страхування) менше на суму 22119,68 дол. США, більше зараховано Банком на погашення відсотків за користування кредитом на суму 21814,30 дол. США і на погашення пені 305,38 дол. США. АТ КБ «Приватбанк» нарахування відсотків за користування кредитом проводилось за відсотковими ставками, які не відповідають умовам п.7.1 Кредитного договору (18.11.2008 нарахування відсотків проведено за ставкою 19,22% річних, з 19.11.2008 і в подальшому періоді - 13,09 % річних). За результатами експертного дослідження залишок заборгованості Позичальника ОСОБА_2 станом на 29.03.2021 становить: яких з 09.04.21 по 14.04.2021; по відсотках за користування кредитом заборгованість 73,31 дол. США, термін сплати відсутня, залишок 0,00 дол. США; по платежу - 0,2 відсотка нарахованого на суму отриманого кредиту заборгованість по пені заборгованість в сумі 191,37 дол. США; сума непогашеного кредиту станом на 29.03.2021 складає 11919,08 дол. США, який підлягає сплаті Позичальником в наступні періоди з 29.03.21 по 09.10.2027, по кредиту передплата складає 19 939,97 дол. США (обґрунтування та розрахунки наведено в розділі «Дослідження» експертного висновку).

Так, за умовами Кредитного договору (пункт 7.1) передбачено сплату «Позичальником» винагороди винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору. Однак у Кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу.

Позивач стверджував, що умова кредитного договору, за якою він повинен щомісячно вносити відповідачеві, крім процентів за користування кредитом, ще й додаткову плату, є несправедливою в силу приписів статті 18 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 13 січня 2006 року. Ця умова суперечить частині третій статті 55 Закону України № 2121-III. Тому згідно з частиною першою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України її необхідно визнати недійсною.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Апеляційний суд зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.

Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

Суд першої інстанції встановив, що згідно п.7.1 Кредитного договору передбачено, що банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 09.10.2007 року по 09.10.2027 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 55 000,00 доларів США на наступні цілі: купівлю житла, а також у розмірі 14500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору.

Погашення за кредитним договором здійснюється у період з 09 по 14 число кожного місяця щомісячним платежем у сумі 684,96 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). За змістом цього припису об`єктом зобов`язання не можуть бути лише дії, які одна зі сторін вчиняє на власну користь.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни:

Стаття 21 Закону № 1023-XII передбачала таке: «Умови договору, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, то вони повинні бути відшкодовані винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем) у зв`язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності». У вказаній редакції зазначена стаття діяла до 13 січня 2006 року, що є датою набрання чинності Законом № 3161-IV, згідно з яким Закон № 1023-XII виклали у новій редакції.

З 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції: статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача(частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);

статті 19 Закону № 1023-XII про заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (пункт 2 частини другої статті 19). За змістом абзацу першого частини другої цієї статті підприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах (пункти 3 і 4 частини другої статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV).

10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст статті 11 Закону № 1023-XII виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону № 1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII.

Закон № 1734-VIII у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Наведені приписи ЦК України, Закону № 1023-XII у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, та Закону № 2121-III прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина перша статті 21 Закону № 1023-XII передбачала можливість визнання недійсними умов договорів, у тому числі про надання кредитів на споживчі цілі, якщо ці умови обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством.

Станом на час введення в дію Закону № 1023-XII (1 жовтня 1991 року), - частина перша статті 15 якого передбачала близькі за змістом приписи, як і редакція його частини першої статті 21, введена у дію з 15 січня 1994 року, - діяв Цивільний кодекс Української РСР. Він не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду. Тому застосоване у чинній на час укладення кредитного договору редакції частини першої статті 21 Закону № 1023-XII формулювання «визнаються недійсними» потрібно розуміти як визнання саме судом недійсною умови договору, що обмежує права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, а не як її нікчемність, поняття якої запровадили значно пізніше, ніж зазначену редакцію Закону № 1023-XII.

Отже, припис частини першої статті 21 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, та припис частини третьої статті 215 ЦК України, передбачають визнання умови договору (правочину) недійсною (недійсним). За історичного та системного тлумачення цих приписів таке визнання в обох випадках здійснює суд.

За змістом частини першої статті 21 Закону № 1023-XII у вказаній редакції та частини третьої статті 55 Закону № 2121-III оспорюваний пункт 7.1 кредитного договору зобов`язав позивача придбати платну послугу з управління кредитом, чим обмежив надані йому законодавством права, зумовлені забороною банку вимагати від клієнта придбання будь-яких послуг як обов`язкову умову, зокрема, для отримання кредиту.

Тому висновки суду першої інстанцій, щодо наявності підстав для задоволення вимоги про визнання недійсною умови кредитного договору про внесення позичальником на користь банку плати за управління кредитом є правомірними. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України таку умову слід визнати недійсною.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша і друга статті 228 ЦК України).

Умова кредитного договору про щомісячне внесення позивачем на користь банку плати за управління кредитом обмежує права позивача як сторони договору та клієнта банку. Ця умова не була спрямована на незаконне заволодіння майном позивача. Її встановлення пов`язане з різним тлумаченням сторонами приписів частини першої статті 21 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, та частини третьої статті 55 Закону № 2121-III. Тому апеляційний суд вважає, що відсутні визначені частиною першою статті 228 ЦК України підстави вважати пункт 7.1 кредитного договору таким, що порушує публічний порядок і є нікчемним.

Позивач мотивував його вимоги, зокрема, приписами статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-ІV, який набрав чинності з 13 січня 2006 року. Частина третя вказаної статті у тій редакції визначала невичерпний перелік умов договорів, які слід вважати несправедливими, та які суд міг змінити або визнати недійсними (абзац перший частини четвертої, частина п`ята статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-ІV).

Таким чином суд першої інстанції, з врахування обставин справи, правомірно вказав, що оскільки умови пункту 7.1 вказаного кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору.

Однак як вбачається з матеріалів справи, зокрема з відзиву на позовну заяву представником відповідача заявлялось клопотання про застосування строку позовної давності, однак суд першої інстанції задовольняючи позов вказав, що строк позовної давності не пропущений і позивач дізнався про своє порушене право у 2020 році, що підтверджується перепискою позивача з представниками банку та доказів іншого суду представником відповідача - не дано.

Однак з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив застосувати строк позовної давності, оскільки кредитний договір, з приводу якого заявлено спір та який належним чином виконувався позичальником, було укладено 09 жовтня 2007 року, а до суду з позовом про визнання недійсними частини його умов позивач звернувся тільки у березня 2021 році, тобто через 15 років після його підписання й виконання.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

У силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256 св 18) зроблено висновок, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Таким чином, початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання договору іпотеки недійсним є день укладення оспорюваного договору, тобто перебіг позовної давності розпочався від 28 квітня 2009 року. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15».

Апеляційний суд звертає увагу, що оскільки про порушення вимог законодавства та своїх прав позивач мав об`єктивну можливість знати в момент укладення кредитного договору від 09 жовтня 2007 року, умови якого наразі оспорюються, тому саме з цього моменту вона була обізнана про такі умови договору, однак з позовом звернулась лише 29 березня 2021 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , який є поручителем за оспорюваним договором, ствердив, що на момент укладення кредитного договору, тобто станом на 2007 року, вони разом з ОСОБА_2 (дружина) ознайомились зі змістом договору та розуміли, що банком окрім відсотків будуть нараховані інші платежі, що передбачені умовами кредитного договору. Оскільки терміново потрібні були кошти то договір ними був підписаний на умовах, що запропоновані банком. Вказував, що з моменту укладення договору та фактично по 2021 рік щомісячно вносили плату за кредит.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтвердив, що ОСОБА_2 станом на день укладення кредитного договору (09.10.2007 року) мала можливість дізнатись про порушення своїх прав, які полягали у внесенні банком в умови кредитного договору вказівки про сплату винагороди за надання фінансового інструменту, дострокового повернення кредиту, проведення додаткового моніторингу.

З врахуванням встановлених обставин та пояснень учасників справи, колегія суддів вважає, що позовна давність за вимогами у цій справі є пропущеною, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Зважаючи на те, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема з моменту підписання оспорюваного кредитного договору, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що саме з цього дня позивач могла дізнатися про порушення її прав, а отже нею пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання недійсними умов пункту 7.1. кредитного договору №VO21GK00001561 від 07.10.2007 року укладеного між ОСОБА_2 і АТ КБ "ПриватБанк" в частині "винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору".

Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Відтак положення частини п`ятої статті 261 ЦК України, яким передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. А тому за пред`явленими позовними вимогами про недійсність правочину порушення не можна визнати триваючим для застосування позовної давності.

Схожий за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 333/5693/16-ц (провадження № 61-2966 св 21) та 28 вересня 2022 року у справі № 596/177/17 (провадження № 61-14395 св 20).

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності є необґрунтованими.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсними пункт 7.1. кредитного договору №VO21GK00001561 від 07.10.2007 року укладеного між ОСОБА_2 і АТ КБ «ПриватБанк» в частині «винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору» у зв`язку з пропуском строку для звернення до суду.

Не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 безпідставно стягнену з неї суму коштів, як винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту в розмірі 1 650 доларів США, а також безпідставно стягнені в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту за період з 07.10.2007 року по 29.03.2021 року коштів у розмірі 17 710 доларів США; безпідставно стягнені в рахунок сплати відсоткової ставки за період з 07.10.2007 року по 23.09.2021 року кошти у розмірі 21 814 доларів 30 центів США; безпідставно стягнену пеню за період з 07.10.2007 року по 29.03.2021 року в розмірі 114 доларів 01 цент США, а всього в розмірі 41 288 доларів 31 цент США, оскільки така є похідною від основної вимоги в задоволенні якої відмовлено.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2023 року стягнуто з стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_2 понесені витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 9 000 гривень витрати на оплату експертизи у розмірі 25 600 гривень.

Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення (постанови чи ухвали), внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку поро необхідність скасування рішення суду першої інстанції, то й додаткове рішення суду від 10 квітня 2023 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Колодочки Павла Олександровича задовольнити.

Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», про визнання п. 7.1 договору в частині недійсним і стягнення коштів - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: