Справа № 346/4956/22
Провадження № 22-ц/4808/573/23
Головуючий у 1 інстанції Валігурська Л. В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретаря: Мельник О.В.,

з участю: позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради на рішення Коломийського міськрайонного суду в складі судді Валігурської Л.В., ухвалене 01 березня 2023 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 08 березня 2023 року,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та втраченого заробітку.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що з 06 січня 2006 року працювала на посаді лікаря-лаборанта пологового будинку, який є структурним підрозділом КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради.

26 жовтня 2022 року відповідач видав наказ №319-к, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно пункту 6 статті 36 КЗпП України з 26 жовтня 2022 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці. На думку позивачки, вказаний наказ є незаконним тому, що відповідач не дотримався процедури звільнення, передбаченої частиною 3 статті 32 КЗпП України, оскільки попередньо не запитував її погодження на роботу зі зміненими умовами. А вона в свою чергу не повідомляла власника про незгоду на продовження роботи у зв`язку з істотними змінами умов праці. Натомість відповідач в підтвердження факту дотримання ним процедури звільнення її з роботи послався на ту обставину, що позивачка 27 січня 2022 року не погодилась зі звільненням з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників. Проте скорочення штату або чисельності працівників і переведення працівника з ініціативи роботодавця на неповний робочий день регулюються різними нормами трудового законодавства.

Так, 21 січня 2022 року відповідач видав наказ «Про скорочення штатних посад та чисельності працівників структурного підрозділу «Пологовий будинок КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР, з яким позивачка не погодилась. Наказом від 28 березня 2022 року №77 позивачка з 01 квітня 2022 року була переведена на 0,5 ставки посади лікаря-лаборанта. Проте, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 липня 2022 року у справі 346/1439/22, яке залишене в силі постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, вищезазначений наказ визнано незаконним та скасовано.

Відповідач не звільнив її з роботи в зв`язку з скороченням штату, а залишив на роботі за тією ж посадою з неповним робочим часом, а 26.10.2022 року звільнив за частиною 6 статті 36 КЗпП України. Тому, на думку ОСОБА_1 , надана нею 27.01.2022 відмова від звільнення з роботи за скороченням штату не поширюється на правовідносини, які регулюються вимогами частини 3 статті 32 КЗпП України і дотримання процедури звільнення за частиною 6 статті 36 КЗпП України.

Вважає, що не можна також вважати відмовою від продовження роботи сам по собі факт звернення до суду з позовом про визнання частково незаконним наказу №77 від 28.03.2022, оскільки вона продовжувала працювати, а відповідачем не дотримано процедури ознайомлення її з зміною істотних умов праці. Зазначені в наказі рішення суду у справі №346/1439/22, якими наказ №77 про її переведення на 0,5 ставки визнано незаконним, не могли бути підставами для видачі оспорюваного наказу.

Крім того, на думку позивачки, оскільки власник не здійснив скорочення однієї з двох посад лікаря-лаборанта, то не відбулось також скорочення штату працівників і змін щодо організації праці лікарів лаборантів в СП «Пологовий будинок» Так, згідно штатного розпису від 18.11.2021 наявні дві посади лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії СП «Пологовий будинок», на яких працювала позивачка та лікар ОСОБА_2 . Проте, зміна істотних умов праці стосувалась тільки позивачк, що на її думку, свідчить про порушення вимог щодо встановлення неповного робочого часу та дискримінацію трудових прав.

Окрім вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 просила також стягнути частково втрачений заробіток за період з 01.04.2022 по 26.10.2022, оскільки з вини відповідача вона не працювала повний робочий день.

Рішенням Коломийського міськрайонного суу від 01 березня 2023 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-лаборанта централізованої клініко-діагностичної лабораторії КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради.

Стягнуто з КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради на користь ОСОБА_1 89 775,00 грн середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а також 63 473, 28 грн втраченого заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи за період з 01.04.2022 по 26.10.2022 з обов`язковим відрахуванням всіх обов`язкових податків і зборів.

Стягнуто з КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради на користь держави 2524,90 грн в рахунок оплати судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, представник КНП «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради подав апеляційну скаргу.

На думку апелянта, судом не враховано, що у період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 КЗпП щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 Кодексу. Відтак, КНП «Коломийська ЦРЛ» на час винесення наказу від 28 березня 2022 року «Про зміну істотних умов праці працівників структурного підрозділу «Пологовий будинок» КНП «Коломийської ЦРЛ» КМР» керувалось вищевказаною нормою. Крім того, постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року установлено, що у відповідача дійсно відбулись зміни в організації виробництва та праці. Також в постанові зазначено про те, що відповідач не зобов`язаний повідомляти працівників про зміну істотних умов праці.

Посилання позивачки на те, що вона не відмовлялась від продовження роботи в змінених умовах апелянт вважає необгрунтованим. Так, ОСОБА_1 в позовній заяві сама зазначала, що відповідно до наказу від 01 квітня 2022 року змушена була працювати на 0,5 ставки посади лікаря-лаборанта, в той час як вона не давала згоди на її переведення, а тому звернулась до суду з позовом про визнання частково незаконним наказу №77 від 28 березня 2022 року. Отже. даний наказ був визнаний незаконним та скасований тільки в частині її переведення Таким чином, наказ №22 від 21.01.2022 про скорочення штатних посад та № 77 від 28.03.2022 про зміну істотних умов праці залишились чинними. Отже відповідно до зміненого штатного розпису даних посад вже немає, а є нові посади в централізованій клініко-діагностичній лабораторії, тому скорочення посад фактично відбулось. Звертає увагу суду, що на підприємстві саме керівник має право вирішувати кадрові питання, в тому числі залишення конкретної особи на роботі.

Посилання суду на те, що позивачка вважалась працюючою на повну ставку лікаря-лаборанта не відповідає дійсності, оскільки наказ про її скорочення залишився в силі, а тому КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР звільнила її на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП, щоб не примушувати до праці, на яку вона фактично не надавала згоди.

Необгрунтованим вважає стягнення судом середнього заробітку за вимушений прогул, оскільки весь цей період ОСОБА_1 працювала та отримувала заробітню плату. Також не погоджується з стягненням компенсації за втрачений заробіток за час виконання нижче оплачуваної роботи за період з 01.04.2022 по 26.10.2022, оскільки скорочення на 0,5 ставки нею не оскаржувалось.

Відтак, апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Правом на подання відзиву інші учасники не скористались.

Представник відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Натомість надіслав до апеляційного суду заяву з клопотанням проводити розгляд справи без його участі.

Враховуючи належність повідомлення відповідача та подану ним заяву про розгляд скарги у його відсутності, апеляційний суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод розглядові справи у відсутності учасника справи.

Позивачка у судовому засіданні доводів скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач до запровадження відповідних змін не попередив ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці ані письмово, ані в інший спосіб, який давав би підстави розцінити відповідне повідомлення як належне. Оскільки звільнення у зв`язку із скороченням штату та звільнення у зв`язку з відсутністю згоди на продовження роботи після зміни істотних умов праці не є за своїм змістом тотожними, відповідно і повідомлення роботодавця про звільнення за скороченням, про що і попереджалась позивачка, суд не розцінював як належне повідомлення про зміну істотних умов праці.

Суд вважав, що оскарження ОСОБА_1 наказу №77 не є формою незгоди на майбутні зміни в умовах праці, оскільки позивачка, не зважаючи на оскарження в судовому порядку факту свого переведення, продовжувала виконувати свої посадові обов`язки до дня її звільнення 26.10.2022. Оскільки позивачка вільна у виборі способу захисту своїх порушених прав. суд не вбачав підстав розцінювати як відмову від продовження роботи за умови змін в організації роботи звернення до суду з позовом про скасування наказу №77.

Відтак, суд прийшов до висновку, що адміністрація Коломийської ЦРЛ належно не повідомила ОСОБА_1 про майбутню зміну умов праці, що є самостійною та достотною умовою для поновлення на роботі.

Вирішивши питання про поновлення на роботі, суд на підставі частини 2 статті 235 КЗпП стягнув з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу тривалістю 90 робочих днів, а також втрачений заробіток за період з 01.04.2022 по 25.10.2022 за час виконання нею нижче оплачуваної роботи на 0,5 ставки лікаря-лаборанта.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлене судом рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 31 січня 2006 року прийнята на посаду лікаря-лаборанта Коломийського пологового будинку. На підставі наказу від 22.10.2019 №228 створено структурний підрозділ Пологовий будинок КНП «Коломийська ЦРЛ» Коломийської районної ради. З 15.01.2021 КНП «Коломийська ЦРЛ» Коломийської районної ради реорганізована шляхом прийняття у власність в КНП «Коломийська ЦРЛ» Коломийської міської ради.

Згідно штатного розпису Коломийської ЦРЛ, затвердженого рішенням міської ради від 18.11.2021 №1417-22/2021 в централізованій клініко-діагностичній лабораторії КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР наявні 1,5 посади лікаря-лаборанта, а в структурному підрозділі «Пологовий будинок» Коломийська ЦРЛ» - 2 посади лікаря-лаборанта (а.с 44, 45-зворот).

Згідно наказу №22 від 21.01.2022 Коломийської ЦРЛ «Про скорочення штатних посад та чисельності працівників структурного підрозділу «Пологовий будинок» Коломийської ЦРЛ скорочено з 31.03.2022 три посади лаборанта клініко-діагностичної лабораторії. Зобов`язано повідомити про вивільнення 31.03.2022 в тому числі ОСОБА_1 лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії структурного підрозділу «Пологовий будинок» Коломийської ЦРЛ.

ОСОБА_1 під розписку було повідомлено про вивільнення 31 березня 2022 року. Однак, ОСОБА_1 27 січня 2022 року вказала, що з наказом не згідна, оскільки в неї близький вихід на пенсію, тому складено акт про відмову від підпису на підтвердження ознайомлення з наказом № 1 від 27 січня 2022 року (а.с. 12-14).

Протоколом №143/01-06/09 засідання робочої комісії щодо визначення переважного права на залишення на роботі працівників пологового будинку від 15.03.2022 прийнято рішення про скорочення 0,5 ставки посади лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії СП «Пологовий будинок» Коломийської ЦРЛ, прийнято рішення перереєструвати 1,5 ставки посади лікаря-лаборанта СП «Пологовий будинок» Коломийської ЦРЛ в централізовану клініко-діагностичну лабораторію Коломийської ЦРЛ. Вирішено перевести ОСОБА_1 на 0,5 ставки посади лікаря-лаборанта централізованої клініко-діагностичної лабораторії Коломийської ЦРЛ (а.с. 60).

Наказом Коломийської ЦРЛ від 28.03.2022 №76 «Про скорочення штатних посад, чисельності працівників структурного підрозділу «Пологовий будинок» КНП «Коломийської ЦРЛ» КМР з 31.03.2022 скорочено 0,5 ставки посади лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії (а.с. 62).

Наказом №77 від 28.03.2022 «Про зміну істотних умов праці працівників структурного підрозділу «Пологовий будинок» Коломийської ЦРЛ перереєстровано з 01.04.2022 в тому числі 1,5 ставки посади лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії СП «Пологовий будинок» Коломийської ЦРЛ на 1,5 ставки посади лікаря-лаборанта централізованої клініко-діагностичної лабораторії Коломийської ЦРЛ. Переведено ОСОБА_1 з посади лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії СП «Пологовий будинок» Коломийської ЦРЛ на 0,5 ставки посади лікаря-лаборанта централізованої клініко-діагностичної лабораторії Коломийської ЦРЛ (а.с. 63-65).

Згідно штатного розпису Коломийської ЦРЛ від 01.04.2022 у централізованій клініко-діагностичній лабораторії є три посади лікаря-лаборанта (а.с. 67).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.07.2022 у справі №346/1439/22, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25.10.2022, визнано незаконним та скасовано наказ Коломийської ЦРЛ №77 від 28.03.2022 в частині переведення ОСОБА_1 з посади лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії на 0,5 ставки посади лікаря-лаборанта централізованої клініко-діагностичної лабораторії (а.с. 18-25).

Судами встановлено, що запровадження неповного робочого часу за ініціативою роботодавця є істотною зміною умов праці, на що позивачка згоди не надала, а отже переведення її на 0,5 ставки лікаря-лаборанта здійснено з порушенням вимог статті 32 КЗпП України.

Згідно наказу від 26.10.2022 №319-к «Про звільнення у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці» вбачається, що ОСОБА_1 (лікаря-лаборанта централізованої клініко діагностичної лабораторії) звільнено з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України за відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Підставами для звільнення зазначено рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.07.2022, постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 25.10.2022, наказ №77 від 28.03.2022 «Про зміну істотних умов праці працівників структурного підрозділу «Пологовий будинок» КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР (а.с. 10).

Згідно ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Зміна істотних умов праці (розміру оплати праці, тривалості робочого часу, режиму роботи) може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Отже, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Зміна істотних умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2020 в справі №761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18) зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Підставою для звільнення працівника за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що факт скорочення посади сам по собі виключає звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 32 КЗпП України, оскільки відсутні передбачені ч. 3 ст. 32 КЗпП України обставини.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про зміну істотних умов праці.

Згідно положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення позивачки на роботі.

Посилання апелянта на те, що в період дії воєнного стану роботодавець не зобов`язаний повідомляти працівників про зміну істотних умов праці. є необґрунтованим.

Навіть за умови того, що в цей період вже діяла норма ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в будь-якому випадку відповідач мав повідомити позивачку про зміну істотних умов праці не пізніш, ніж до запровадження таких умов, що ним здійснено не було.

Доводи представника Коломийської ЦРЛ з приводу того, що відповідно до зміненого штатного розпису посади, яку займала позивачка вже немає, а є нові посади в централізованій клініко-діагностичній лабораторії, не спростовують висновків суду щодо необхідності поновлення ОСОБА_1 . Оскільки положення ст. 235 КЗпП України передбачають, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, правильним є висновок суду про поновлення позивачки на посаді, на якій вона працювала на момент звільнення.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.3 ст. 235 КЗпП України).

Суд стягнув з відповідача на користь позивачки 89 775,00 грн в рахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу тривалістю 90 робочих днів (з 26.10.2022 по 01.03.2023), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в сумі 997,50 грн.

Оцінюючи вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення втраченого заробітку за період з 01.04.2022 по 25.10.2022 за час виконання нижче оплачуваної роботи, суд виходив з того, що судовим рішенням скасовано наказ №77 про переведення ОСОБА_1 на інші умови праці, отже позивачка протягом певного періоду отримувала заробітну плату не за 1,0 ставки лікаря-лаборанта, а за 0,5 ставки. За таких умов суд стягнув різницю заробітної плати в заявлених в позовній заяві межах.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу та втрачений заробіток за час виконання нижче оплачуваної роботи розрахований судом відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Постанова №100) та є правильним.

Апеляційна скарга не містить жодних доводів щодо спростування наведеного судом розрахунку заробітної плати.

Натомість посилання апелянта на те, що стягнення судом середнього заробітку за вимушений прогул є незаконним, оскільки весь цей період ОСОБА_1 працювала та отримувала заробітню плату, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Також необґрунтованим є доводи апеляційної скарги з приводу того, що оскільки скорочення на 0,5 ставки ОСОБА_1 не оскаржувалось, відсутні підстави для компенсації за втрачений заробіток за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Так рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27.07.2022 скасовано наказ №77 про переведення ОСОБА_1 на інші умови праці, отже вона з 01.04.2022 по 25.10.2022 (дата набрання рішенням законної сили) отримувала заробітну плату не за 1,0 ставки лікаря-лаборанта, а за 0,5 ставки лікаря лаборанта. За таких умов, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачка має право на компенсацію за втрачений заробіток.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Фактично вони зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

З огляду на викладене, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради рокузалишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2023 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

В.М. Луганська

Повний текст постанови складено 04 травня 2023 року.