03.04.2023 Єдиний унікальний номер 205/1232/22
Справа №205/1232/22
РІШЕННЯ
іменем України
Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/1232/22 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про розірвання додаткової угоди та стягнення заборгованості-
14.02.2022 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про розірвання додаткової угоди та стягнення заборгованості.
Позов обґрунтовано тим, що 13.04.2007 року АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № DNHDGA00000413 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 43 430,40 дол.США на термін до 10.04.2015 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені Договором.
Позивач зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит, а ОСОБА_1 зобов`язання за Договором не виконала: не повернула кредитні кошти, не сплатила проценти та інші платежі, передбачені Договором.
Зобов`язання відповідача за Договором забезпечені договором іпотеки DNHDGA00000413 від 13.04.2007 року, укладеним між сторонами по справі. Предметом іпотеки є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.
У зв`язку з наявністю простроченої заборгованості за Договором позивач звернувся до приватного нотаріуса для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу відповідача шляхом реєстрації права власності на іпотечну квартиру за позивачем. 25.11.2016 року на підставі рішення нотаріуса за позивачем зареєстровано право власності на вищевказану квартиру.
26.02.2019 року для повного погашення заборгованості сторони уклали додаткову угоду № 1 до Договору, за умовами якої позивач зобов`язався здійснити прощення частини заборгованості відповідача за Договором. Також сторони встановили, що на дату підписання додаткової угоди заборгованість за Договором складає 2 120 дол. США та 1 771,72 грн. судових витрат та штрафів. Відповідач зобов`язалася зазначену заборгованість погасити 26.02.2019 року.
Після укладення додаткової угоди до Договору запис про право власності позивача на предмет іпотеки виключено, а право власності відповідача поновлено, скасовано реєстрацію іпотеки за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2020 року.
Отже, після укладення додаткової угоди до Договору іпотечне майно, на яке було звернуто стягнення в рахунок погашення боргу відповідача за Договором, вибуло з власності позивача, що призвело до суттєвого порушення майнових інтересів позивача, оскільки скасувала погашення частини боргу відповідача за Договором за рахунок іпотечного майна.
Враховуючи, що обставини, якими керувались сторони при укладенні додаткової угоди, суттєво змінилися, позивач просить розірвати додаткову угоду № 1 від 26.02.2019 року до кредитного договору № DNHDGA00000413 від 13.04.2007 року, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість станом на 29.12.2021 року за кредитним договором № DNHDGA00000413 від 13.04.2007 року в розмірі 56 278,99 дол.США, з яких: 31 589,11 дол. США заборгованість за тілом кредиту, 22 304,21 дол. США заборгованість за відсотками, 2 385,67 дол. США пеня.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою судді від 18.02.2022 року накладено заборону на відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1
05.09.2022 року від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Пашніної А.В. надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовано тим, що після укладення Договору та договору іпотеки квартири між сторонами Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Ленінського районного суду від 27.10.2011 року в рахунок погашення заборгованості за Договором в розмірі 54 045,81 дол.США звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Додатковим рішенням суду доповнено рішення щодо складових заборгованості. 04.02.2014 року Апеляційним судом Дніпропетровської області зазначене заочне рішення змінено, а саме доповнено другий абзац його резолютивної частини реченням: «З початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій».
Також у відзиві зазначено, що для звернення стягнення у травні 2015 року Банк звернувся з позовом про виселення до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її ж в інтересах двох дітей. У задоволенні позову було відмовлено, оскільки квартира не була придбана за кредитні кошти. В порушення норм закону та договору іпотеки щодо звернення стягнення на предмет іпотеки Банк використав ще один спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки зареєструвавши 30.11.2016 року права власності на квартиру за собою на підставі рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року за позовом ОСОБА_1 визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію право власності на квартиру за Банком, скасовано запис про реєстрацію права власності на іпотечну квартиру за Банком. АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з апеляційною скаргою на вказане рішення. 03.04.2018 року Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін. Таким чином, рішення суду набрало законної сили 03.04.2018 року. 03.08.2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Банку, а також відмовлено в клопотанні Банку про зупинення виконання заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року та постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2018 року до закінчення касаційного провадження. У лютому 2019 року на адресу ОСОБА_1 надійшла пропозиція позивача укласти договір реструктуризації. 26.02.2019 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до Договору з метою створення сприятливих умов виконання відповідачем зобов`язань за Договором, згідно з якою Банк зобов`язався здійснити прощення частини заборгованості. Відповідач виконала вказану угоду та сплатила залишок заборгованості в розмірі 2 120 дол.США та судових штрафів/витрат у розмірі 1 780 грн. Таким чином, заборгованість за Договором сплачено в повному обсязі. У червні 2019 року за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська скасовано запис про реєстрацію права власності на квартиру за Банком, внаслідок чого власником квартири знову стала ОСОБА_1 .
Представник у позові також зазначила, що 29.04.2020 року постановою Верховного Суду заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2018 року скасовано, направлено справу на новий розгляд до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, рішенням якого від 17.12.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечну квартиру за Банком скасовано. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.07.2021 року вказане рішення залишено без змін.
Отже, позивачу на момент укладення додаткової угоди № 1 до Договору було відомо про наявність судових рішень, якими скасовано реєстрацію права власності на іпотечне майно за Банком. До того ж, додатковою угодою не передбачено, що вона укладена з умовою того, що право власності на квартиру ОСОБА_1 повинно залишитись за позивачем. Також на момент виконання судових рішень щодо скасування реєстрації права власності на іпотечну квартиру, Банк самостійно надав нотаріусу документи для скасування іпотеки.
На підставі викладеного представник просить відмовити в задоволенні позову та стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу.
28.10.2022 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив, в якій заперечував проти аргументів, викладених у відзиві на позов. Заперечення обґрунтовані тим, що додаткова угода № 1 до Договору підлягає розірванню у зв`язку з істотною зміною обставин, якими керувалися сторони при її укладенні. Так, при укладенні спірної угоди сторонам було відомо про те, що іпотечне майно належало позивачу на праві власності, підстави для скасування якого відсутні; після скасування права власності позивача на іпотечне майно останній позбавлений можливості поновити дане право у зв`язку з виключенням з відповідних державних реєстрів записів про реєстрацію іпотеки; прощення частини заборгованості відповідача на умовах угоди та за умовою того, що на іпотечне майно не звернуто стягнення порушує співвідношення майнових інтересів сторін відповідач безпідставно уникає виконання грошових зобов`язань перед Банком; з суті додаткової угоди до Договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе позивач. Також представник зазначив, що довідки Банку від 26.02.2019 року, 22.11.2019 року та від 04.02.2020 року про відсутність заборгованості за Договором надавались в період, коли іпотечне майно було прийнято на баланс Банку, а по залишку боргу було укладено додаткову угоду, за якою залишок боргу сплачено. Оскільки заборгованість відповідачем не погашено, просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 09.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
23.12.2022 року від представника відповідача ОСОБА_4 надійшли заперечення на відповідь на відзив. Заперечення обґрунтовано тим, що з додаткової угоди № 1 до Договору не слідує, що її укладено з умовою залишення у власності позивача іпотечної квартири. Окрім того, на момент підписання спірної угоди позивачу було відомо, що рішення, яким скасовано запис про реєстрацію права власності на квартиру за банком набрало законної сили, постановою Верховного Суду відмовлено у клопотанні позивача щодо зупинення дії такого рішення. Відповідач в повному обсязі виконала умови угоди. Отже, підстави для її розірвання відсутні. Враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні позову та стягнути з Банку витрати ОСОБА_1 на правову допомогу.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позов підтримав, просив задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 проти позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити.
Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
У ході судового розгляду встановлено, що 13.04.2007 року між сторонами укладено кредитний договір № DNHDGA00000413, відповідно до умов якого відповідач отримала від Банку кредит у розмірі 43 430,40 дол.США на термін до 10.04.2015 року та зобов`язалася кредитні кошти і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені Договором (а.с.15-16).
У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № DNHDGA00000413 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 13.04.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 3264. Відповідно до умов договору предметом іпотеки є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2011 року по справі № 2-3437/2011 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково, а саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 в розмірі 54 045,81 дол. США, що за курсом НБУ складає 430 204,66 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки вищевказану квартиру шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.144-145).
30.07.2013 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив додаткове рішення, яким доповнив рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2011 року вказівкою про складові заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 в розмірі 54 045,81 дол. США (а.с.163).
04.02.2014 року Апеляційний суд Дніпропетровської області заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2011 року по справі № 2-3437/2011 змінив, а саме доповнив другий абзац резолютивної частини рішення реченням: «З початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій» (а.с.146-147).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2016 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та неї ж в інтересах неповнолітніх дітей про виселення з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.148-150). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2016 року залишено без змін (а.с.151-152).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 25.11.2016 року на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір іпотеки № 3264, виданий 13.04.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. (а.с.100-102).

Згідно з випискою, наданою Банком (а.с.23-97), 23.03.2017 року відбулось погашення заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 в сумі 31 589,11 дол.США з приміткою «пост.залог.имущ.квартира, г. Днепропетровск, ул.Дия».

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року по справі № 200/21349/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення від 30.11.2016 року, індексний номер: 32643724, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л., скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17732854 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно, а саме на вищевказану квартиру (а.с.214-219).

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року без змін (а.с.220-225).

Таким чином, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року набрало законної сили 03.04.2018 року.

02.05.2018 року Банк звернувся до суду з касаційною скаргою на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2018 року, а також з клопотанням про зупинення виконання вказаних рішень до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 03.08.2018 року відкрито касаційне провадження та відмовлено в задоволенні клопотання Банку про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень (а.с.159).

26.02.2019 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № DNHDGA00000413 від 13.04.2007 року. Відповідно до умов угоди Банк зобов`язався здійснити прощення частини заборгованості, що виникла за Договором, в частині заборгованості по сплаті основного боргу на 704,95 дол.США, процентів на 64 782,64 дол. США, по сплаті комісії на 1 163,93 дол. США, пені на 193 131,71 дол. США за умови виконання умов цієї угоди та Договору. Угодою встановлено, що на дату її підписання заборгованість за Договором становить 2 120 дол. США основного боргу та 1 771,72 грн. судових витрат та штрафів. За умовами угоди позичальник зобов`язаний погасити вказану заборгованість до 26.02.2019 року. Також сторони домовились, що в разі виконання зобов`язання за цією угодою позичальником, наступає прощення заборгованості, визначеною угодою (а.с.17).

З виписки Банку та копії квитанції, наданої відповідачем (а.с.166 - зворот), вбачається, що ОСОБА_1 умови додаткової угоди № 1 виконала, заборгованість, визначену угодою сплатила у строк.

Згідно з довідкою Банку від 04.02.2020 року залишок по кредиту ОСОБА_1 складає нуль (а.с.166).

29.04.2020 року Верховний Суд постановив скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2018 року по справі № 200/21349/16-ц та направити справу на новий розгляд до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а.с.160-161).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2020 року по справі № 200/21349/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17732854 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.105-108). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.07.2021 року вказане рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін (а.с.109-113).

У позові Банк просить розірвати додаткову угоду № 1 до кредитного договору, укладеного між сторонами 13.04.2007 року, у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при її укладенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Як істотну обставину, що змінилася, позивач зазначає вибуття з його власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2020 року, яке ухвалено після укладення угоди.

Дослідивши зміст спірної угоди, суд встановив, що з неї не вбачається її укладення у зв`язку з набуттям Банком права власності на іпотечну квартиру, угода не містить будь-яких посилань на це як підставу для укладення спірної угоди. Натомість в угоді зазначено, що вона укладається з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № DNHDGA00000413 від 13.04.2007 року.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, на момент підписання додаткової угоди № 1 до Договору, Банку було відомо про наявність судового рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, яке на час укладення угоди було чинним та таким, що набрало законної сили, у зупиненні дії вказаного рішення Банку відмовлено Верховним Судом.

Враховуючи викладене, не можна вважати вибуття з власності Банку іпотечної квартири істотною обставиною.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем додаткову угоду виконано, заборгованість, встановлену в її умовах, погашено, про що також свідчить довідка Банку від 04.02.2020 року. При цьому, суд не бере до уваги заперечення представника позивача, що при видачі довідки квартира перебувала на балансі Банку, оскільки зазначене суперечить матеріалам справи, та зокрема виписці Банку (а.с.97-зворот).

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для розірвання додаткової угоди № 1 до Договору через істотну зміну обставин.

Оскільки вимога Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 від 13.04.2007 року є взаємопов`язаною з вимогою про розірвання додаткової угоди № 1 до нього, в задоволенні якої судом відмовлено, а також з урахуванням того, що заборгованість, встановлена сторонами в додатковій угоді № 1 до Договору, відповідачем погашена у визначений умовами угоди строк, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості.

Отже, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що в задоволенні позові Банку відмовлено, його судові витрати покладаються на нього.

У відзиві представник відповідача просила стягнути з позивача судові витрати на правову допомогу в розмірі 19 200 грн. та повідомила, що докази витрат будуть надані відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 652 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 80-81, 89, 141, 265, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про розірвання додаткової угоди №1 від 26.02.2019 року до кредитного договору №DNHDGA00000413 від 13.04.2007 року та стягнення заборгованості станом на 29.12.2021 року в розмірі 56 278,99 доларів США, з яких: 31 589,11 доларів США-заборгованість за тілом кредиту; 22 304,21 доларів США-заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом; 2 385,67 долаів США пеня-відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г.Остапенко