Справа № 127/5241/22
Провадження № 22-ц/801/731/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 рокуСправа № 127/5241/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції) цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Державна фіскальна служба України, Державна податкова служба України та Державна митна служба України, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційними скаргами Державної податкової служби України та Державної митної служби України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Медяної Ю .В. від 31 січня 2023 року,

встановив:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цією заявою, за якою просив встановити факт правомірного невиконання ним обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України у періоди з 01 січня 2019 року по 30 вересня 2019 року (22 грудня 2018 року - 23 січня 2019 року, 24 січня 2019 року - 01 лютого 2019 року, 04 лютого 2019 року - 20 лютого 2019 року, 22 лютого 2019 року - 01 березня 2019 року, 04 березня 2019 року - 23 квітня 2019 року, 25 квітня 2019 - 11 травня 2019 року, 14 травня 2019 року - 21 червня 2019 року, 10 липня 2019 року - 08 серпня 2019 року, 12 серпня 2019 року - 23 серпня 2019 року), загалом 198 днів.

На обґрунтування заяви посилався на те, що 07 листопада 2017 року був переведений на посаду директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України (далі ДФС).

27 грудня 2018 року виконувачем обов`язків голови ДФС було погоджено завдання, ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорії «Б», ОСОБА_1 на посаді Директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС з строком виконання до 30 вересня 2019 року.

За документами ОСОБА_1 ознайомився з цим завданням 27 грудня 2018 року, але фактично не міг цього зробити, тому що у цей час перебував у відпустці з 22 грудня 2018 року по 23 січня 2019 року згідно з наказом № 626-в від 20 грудня 2018 та знаходився за межами м. Києва.

Надалі відповідними наказами виконувача обов`язків Голови ДФС ОСОБА_1 направлявся у відрядження на строк з 22 грудня 2018 року по 23 січня 2019 року з подальшим продовженням: 22 грудня 2018 року - 23 січня 2019 року, 24 січня 2019 року - 01 лютого 2019 року, 04 лютого 2019 року - 20 лютого 2019 року, 22 лютого 2019 року - 01 березня 2019 року, 04 березня 2019 року - 23 квітня 2019 року, 25 квітня 2019 - 11 травня 2019 року, 14 травня 2019 року - 21 червня 2019 року, 10 липня 2019 року - 08 серпня 2019 року, 12 серпня 2019 року - 23 серпня 2019 року.

На цей час виконання його обов`язків покладались на інших посадових осіб ДФС. Він же виконував обов`язки начальника Черкаської та Закарпатської митниці ДФС.

Загалом у період з 01 січня 2019 року по 30 вересня 2019 ОСОБА_1 не виконував обов`язки Директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС під час перебування у відрядженнях, відпустках та у період тимчасової непрацездатності 198 днів, а свої безпосередні посадові обов`язки виконував менше 2 місяців.

Факт невиконання ОСОБА_1 обов`язків Директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС в період перебування у відрядженнях, відпустках та у період тимчасової непрацездатності підтверджується відповідними наказами.

Встановлення факту правомірного невиконання обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України у зазначені періоди ОСОБА_1 необхідно для реалізації його права на працю, а іншим шляхом встановити його неможливо.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2023 року заяву задоволено частково. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме: факт правомірного невиконання ОСОБА_1 обов`язків Директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС в періоди з 22 грудня 2018 року по 23 січня 2019 року; 04 лютого 2019 року - 20 лютого 2019 року; 04 березня 2019 року - 23 березня 2019 року; 25 березня 2019 року - 23 квітня 2019 року; 25 квітня 2019 року - 11 травня 2019 року; 15 травня 2019 року - 13 червня 2019 року; 14 червня 2019 року - 21 червня 2019 року; 10 липня 2019 року - 08 серпня 2019 року; 12 серпня 2019 року - 23 серпня 2019 року.

В апеляційних скаргах Державна податкова служба України (далі ДПС) та Державна митна служба України (Держмитслужба) посилаючись порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення суду скасувати, провадження у справі закрити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що обставини, на які посилався заявник, були предметом позову в адміністративній справі № 120/656/20-а за позовом ОСОБА_2 до ДФС про визнання протиправним та скасування висновку та наказу, зобов`язання вчинити певні дії, рішення у якій (постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року) набрало законної сили. Фактично між сторонами існував публічно-правовий спір з приводу проходження ОСОБА_1 публічної служби та її припинення, під час вирішення якого суд давав оцінку й обставинам, на які заявник посилається у цій заяві, а тому справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Зазначаючи метою звернення із заявою - захист права на працю, заявник у такий спосіб намагається отримати можливість перегляду постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року за нововиявленими обставинами.

Доводи апеляційної скарги Держмитслужби є аналогічними доводам апеляційної скарги ДПС.

Представниця ОСОБА_1 - адвокат Залюбовська І. К. подала відзив на апеляційну скаргу ДПС, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених судом обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вони підлягають задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Задовольняючи заяву суд першої інстанції виходив із того, що перебування ОСОБА_1 у відпустці у період з 22 грудня 2018 року по 23 січня 2019 року, 25 квітня 2019 року - 11 травня 2019 року, 14 червня 2019 року - 21 червня 2019 року підтверджується відповідними наказами в.о. голови Державної фіскальної служби України О. Власова, а тому вважав, що є всі підстави для встановлення факту, що ОСОБА_1 правомірно не виконував посадові обов`язки у вказані періоди перебуваючи у відпустці. Відрядження ОСОБА_1 було оформлене у відповідності до вимог Інструкції «Про службові відрядження в межах України та за кордон» наказами виконувача обов`язки голови ДФС № 32-к від 01 лютого 2019 року на строк з 04 лютого 2019 року по 20 лютого 2019 року; № 53-к від 22 лютого 2019 року на строк з 04 березня 2019 року по 23 березня 2019 року; наказом № 86-к від 21 березня 2019 року за період з 25 березня 2019 року по 23 квітня 2019 року; наказом № 144-к від 15 травня 2019 року за період з 15 травня 2019 року по 13 червня 2019 року; наказом № 192-к від 09 липня 2019 року за період з 10 липня 2019 року по 08 серпня 2019 року; наказом № 215-к від 12 серпня 2019 року за період з 12 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року. Виконанням обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС у період перебування в 2019 році ОСОБА_1 у відрядженнях, відпустках та під час виконання ним обов`язків на інших посадах покладалось на заступника начальника управління - начальника відділу аналізу ризиків та націлювання управління протидії контрабанді Одеської митниці ДФС ОСОБА_3 (в подальшому - начальника відділу інформаційно-аналітичної роботи та моніторингу управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Одеської митниці ДФС, начальника митного посту «Одеса-Центральний» Одеської митниці ДФС, ОСОБА_4 та заступника директора департаменту - начальника управління митних розслідувань та міжнародної взаємодії Департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС Сівіріна О. М. Відповідно суд вважав встановленим факт, правомірного невиконання заявником ОСОБА_1 посадових обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС у зазначені періоди, оскільки в цей час він перебував у відрядженнях, у зв`язку з службовою необхідністю відповідно до наказів виконувача обов`язки голови ДФС в Черкаській та Закарпатській митницях. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, що ОСОБА_1 у періоди з 24 січня 2019 року по 01 лютого 2019 року та з 22 лютого 2019 року по 01 березня 2019 року був тимчасово непрацездатний, а саме документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність заявника відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян (затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року №455) якою передбачено, що тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності, а тому прийшов до висновку, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення в частині правомірного невиконання ОСОБА_1 посадових обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС у період його непрацездатності задоволенню не підлягає.

Щодо тверджень представників ДПС та Держмитслужби про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то суд визнав їх непереконливими, тому що між сторонами відсутній спір, який слід розглядати в площині адміністративного судочинства, оскільки предметом розгляду даної справи не є процедура оцінювання результатів службової діяльності заявника на посаді директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник.

Частиною першою статті 319 ЦПК України установлено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

У заяві ОСОБА_1 метою встановлення факту законного невиконання трудових обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС вказано - реалізація права на працю, але не зазначено як саме має бути реалізоване таке право внаслідок задоволення заяви, тобто які наслідки для заявника мають настати у випадку встановлення цього факту. Отже, фактично, заява ОСОБА_1 не містить мети встановлення цього факту, не зазначено про мету, зокрема як саме вплине на реалізацію права заявника на працю встановлення факту законного невиконання ним трудових обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС, і в рішенні суду першої інстанції.

Разом з тим, як видно з доводів, викладених Держмитслужбою та ДПС під час розгляду справи у суді першої інстанції, зокрема у відзивах на заяву ОСОБА_1 та у їх апеляційних скаргах, між ОСОБА_1 та ДФС існував спір з приводу проходження та звільнення з публічної служби, предметом якого були вимоги про:

-визнання протиправними дії виконуючого обов`язки Голови Державної фіскальної служби України Гутенка Д. В. щодо оцінювання результатів службової діяльності директора Департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України Поїзда В. П. у 2019 році;

-визнання протиправним та скасування висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності керівників самостійних структурних підрозділів апарату ДФС, які займають посади державної служби категорії "Б" у 2019 році, затвердженого наказом ДФС України від 18 грудня 2019 року № 2054-о «Про затвердження висновків щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців органів ДФС, які займають посади державної служби категорії "Б" і "В", у 2019 році», в частині оцінювання результатів службової діяльності директора Департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України ОСОБА_1 ;

-визнання протиправним та скасування наказу ДФС України від 18 грудня 2019 року № 2054-о «Про затвердження висновків щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців органів ДФС, які займають посади державної служби категорії "Б" і "В", у 2019 році», в частині затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності директора Департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України ОСОБА_1 ;

-визнання протиправним та скасування наказу ДФС України від 21 грудня 2019 року № 2096-о «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_1 »;

-поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС.

Підставою позову зазначалось, зокрема те, що згідно з наказами ДФС ОСОБА_1 протягом 2019 року неодноразово відряджався у зв`язку з службовою необхідністю до Черкаської та Закарпатської митниці ДФС, де виконував службові обов`язки за іншою посадою, певний період у році перебував у відпустках та мав тимчасову непрацездатність, що могло істотно вплинути на можливість виконання ним завдань і ключових показників за посадою директора Департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС, і не враховано суб`єктом оцінювання.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у позові відмовлено, а тому метою звернення ОСОБА_1 до суду з заявою в порядку окремого провадження насправді є створення передумов для перегляду цієї постанови за нововиявленими обставинами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Таким чином справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.

Згідно зі статтею першою Закону України «Про державну службу» (далі Закон) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону (пункт 4 частини першої статті 2 Закону).

Статтею 6 Закону установлено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Зокрема до категорії «Б» віднесені посади:

керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;

керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;

керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів (пункт 2 частини другої цієї статті).

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункт 2 частини першої цієї статті).

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Предметом заяви ОСОБА_1 є встановлення факту невиконання обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС, державного службовця категорії «Б» у зв`язку із відрядженнями, перебуванням у відпустках та на лікуванні.

У справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19) залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі Велика Палата Верховного Суду у пунктах 33 - 35 зазначеної постанови від 30 січня 2020 року зазначила про таке: «33. Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. 34. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній».

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) обставин проходження публічної служби і не пов`язані з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Між ОСОБА_1 та ДФС виник спір у зв`язку із проходженням та звільненням з публічної служби, не пов`язаний з будь-якими цивільними права та обов`язками заявника, їх виникненням, існуванням та припиненням. Отже, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, а тому не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Тож у спірних правовідносинах суд повинен був врахувати правову мету звернення заявника до суду, яка полягає у створенні підстав для поновлення заявника на посаді публічної служби (перегляду рішення в адміністративній справі, яке набрало законної сили).

Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц за подібних обставин, врахувавши визначені законом завдання цивільного судочинства, визнав недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

З урахуванням наведеного вимога ОСОБА_1 про встановлення факту правомірного невиконання ним обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС, не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, тому що між сторонами фактично існує спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Аналогічні по суті висновки викладені у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги Державної податкової служби України та Державної митної служби України задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Державна фіскальна служба України, Державна податкова служба України та Державна митна служба України, про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 травня 2023 року.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета