Номер провадження: 22-ц/813/2645/23
Справа № 500/4089/19
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 тапредставника Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Ізмаїльського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автоінспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями державних органів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Головного управління Національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автоінспекції Управління МВС України в Одеській області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями державних органів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.09.2010 року постановою №249405 його було безпідставно та протиправно притягнуто до адміністративної відповідальності. 21.09.2010 року він оскаржив дану постанову до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області. 25.10.2010 року Ізмаїльською ДАІ постанову №249405, яка не набула чинності, направлено до виконання до ВДВС. 25.10.2010 року ВДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №22110934 за оскарженою постановою №249405, але належним чином позивача про таку постанову не повідомив та не перевірив набуття чинності постанови №249405. 04.11.2010 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області постанова №249405 визнана протиправною та скасована, провадження про адміністративне правопорушення закрито. 01.03.2011 року, майже через чотири місяці після визнання незаконною та скасування постанови №249405, ВДВС виніс постанову про її примусове виконання, про розшук і затримання автомобіля позивача. 14.04.2011 року постановою виконавчої служби було знято арешт з належного позивачу транспортного засобу. 18.04.2011 року постановою виконавчої служби виконавче провадження щодо виконання постанови №249405 від 12.09.2010 року завершено у зв`язку із скасуванням такої постанови. 18.04.2011 року постанову про завершення виконавчого провадження направлено до органу ДАІ і МРЕВ. 19.04.2011 року на адресу МРЕВ надіслано постанову про зняття арешту з автомобіля, але до відповідної постанови внесено помилкові дані щодо автомобіля позивача. 01.08.2011 року, майже через три з половиною місяці помилку було виправлено та на адресу МРЕВ надіслано постанову про зняття арешту з автомобіля та наведено фактичні дані щодо належного позивачу транспортного засобу. Таким чином, внаслідок протиправних дій та недбалого виконання покладених на державні органи обов`язків тривалий час позивач безпідставно був позбавлений можливості користуватися належним йому майном, а саме, автомобілем, в результаті чого позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду. 01.03.2011 року позивач був змушений укласти договір оренди (про надання послуг), відповідно до якого йому було надано у користування автомобіль із водієм. Витрати на сплату послуг за цим договором склали 40 000,00 грн. (без урахування індексу інфляції та 3% річних), що підтверджено відповідними платіжними документами, а саме, договором від 01.03.2011 року, касовим ордером від 02.08.2011 року за №23.

Протиправність дій державних органів щодо виконання скасованої постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності від 12.09.2010 року серії ВЕ № 249405, арешту та затримання належного ОСОБА_1 транспортного засобу встановлена рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2018 року та постановою апеляційного суду Одеської області від 11.09.2018 року.

Так, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2018 року по справі №500/6847/15-ц визнано протиправними дії Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області щодо виконання скасованої постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності від 12.09.2010 року серії ВЕ № 249405, арешту та затримання належного ОСОБА_1 транспортного засобу, стягнено солідарно з Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 40 000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 51 444,00 грн. витрат від інфляції, 7 379,47 грн. трьох відсотків річних та 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а разом 108 823,47 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Розрахунки розміру матеріальної та моральної шкоди було зроблено станом на час розгляду справи №500/6847/15-ц судом першої інстанції.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 11.09.2018 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення грошових коштів на відшкодування шкоди було скасовано з огляду на те, що відповідачем за такими позовними вимогами має бути безпосередньо Держава Україна, яку не було притягнуто до участі в справі та позов до якої не заявлено. Разом з тим, апеляційний суд погодився з висновками районного суду про протиправність дій Ізмаїльського міськрайонного ВДВС щодо виконання скасованої постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності від 12.09.2010 року, арешту та затримання належного йому транспортного засобу та роз`яснив позивачу право на звернення із відповідним позовом безпосередньо до Держави України в особі органів, які здійснювали функції держави у цих правовідносинах.

Крім того, позивач вказує, що внаслідок протиправних дій державних органів він змушений тривалий час відволікатись від звичайних занять. Фактично, протягом майже дев`яти років він змушений займатися відновленням безпідставно та незаконно порушених прав та доказувати очевидні обставини та факти, які державні органи не заперечують та не спростовують. Також, позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій державних органів йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів щодо нього, членів сім`ї та близьких; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із незаконним позбавленням його можливості використовувати належне йому майно та належним чином організувати відпочинок його сім`ї на свята, вихідні та у літній період; у приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із необхідністю погоджувати свої дії та особисті і службові плани із іншими особами; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із необхідністю користування транспортним засобом інших осіб та постійно погоджувати із ними час використання такого транспорту та інше; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із тривалою необхідністю докладати додаткових зусиль та часу щодо зняття арешту із його автомобіля та фактичного виключення його із реєстру автомобілів, які знаходяться у розшуку та підлягають арешту; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із неможливістю тривалий час займатися своєю професійною діяльністю, що викликало змушений та тривалий відрив від інших звичайних занять та спровокувало психологічний дискомфорт і віддаленість від активного соціального життя. Розмір відшкодування моральної шкоди позивач визначив в сумі 432 000, 00 грн., або 135 розмірів мінімальної заробітної плати.

З огляду на зазначене, позивач просить стягнути з Держава України на свою користь грошові кошти у сумі 159 860,25 грн., у тому числі: 40 000,00 грн. сума основного боргу, 136 234,06 грн. збільшення суми у зв`язку із інфляцією, 23 626,19 грн. 3% річних за період з 02.08.2011 року по 19.11.2021 року, у якості відшкодування матеріальної шкоди та моральну шкоду у розмірі 135 мінімальних заробітних плат за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку органу Державної казначейської служби України станом на час ухвалення рішення суду.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автоінспекції Управління МВС України в Одеській області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями державних органів задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , завдану моральну шкоду у розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч гривень) грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області подали апеляційні скарги, в яких просять:

* ОСОБА_1 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та змінити в частині моральної шкоди. Ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити у повному обсязі;

* представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог,

посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 21.03.2023 року на 14.30 годину, сторони до суду не з`явились, причини неявки не повідомили, із клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались.

17 травня 2022 року представник Головного управління Національної поліції в Одеській області подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 залишити без змін.

26 квітня 2022 року представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

20 березня 2023 року старший державний виконавець Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Куртєва Інна подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Крім того, державний виконавець просив провести судове засідання, призначене на 21.03.2023 року на 14.30 годину за відсутності Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість її учасників про розгляд справи, відсутності клопотань про відкладення судового розгляду, балансу сторін у якнайшвидшому розгляді справи, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційних скарг, з урахуванням, що сторони виклали свою позицію в апеляційних скаргах та відзивах на неї, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених сторін.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській областіслід задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що протиправність дій Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області щодо виконання скасованої постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності від 12.09.2010 року серії ВЕ № 249405, арешту та затримання належного ОСОБА_1 транспортного засобу встановлена рішеннями суду по справі 500/6847/15-ц, які набрали законної сили, а тому не підлягають доказуванню по цій справі. Враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача та глибину його душевних страждань, суд вважав, що розмір моральної шкоди в сумі 30 000 гривень становитиме достатню справедливу сатисфакцію для позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 40 000 грн., які позивач поніс на оренду автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що договір найму/оренди транспортного засобу за участю фізичної особи ОСОБА_1 підлягав нотаріальному посвідченню. Оскільки укладений позивачем договір оренди у встановленому законом порядку нотаріально посвідчений не був, то такий правочин вважається недійсним, а відтак підстав для задоволення цих вимог не має.

Вимога про відшкодування інфляційних втрат та 3-х відсотків річних від 40 000 грн. (оплати за оренду автомобіля) також є безпідставною, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та дані вимоги є похідними від вимог щодо відшкодування шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, проте вважає, що рішення підлягає зміні в частині порядку стягнення моральної шкоди.

Матеріалами справи встановлено:

- 12 вересня 2010 року була винесена постанова № 249405 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення передбачене ст.122 ч.1 КпАП України;

- 20 вересня 2010 року адміністративну справу і постанову № 249405 направлено для виконання до Ізмаїльського ДАІ, яке є структурним підрозділом Управління ДАІ ГУМВС України в Одеській області, правонаступником якого є ГУНП та ліквідаційна комісія;

- 21 вересня 2010 року вказану постанову оскаржено у встановленому порядку до Ізмаїльського міськрайонного суду;

- 25 жовтня 2010 року Ізмаїльською ДАІ постанову № 249405, яка не набула чинності, направлено на виконання до Відділу державної виконавчої служби;

- 25 жовтня 2010 року ВДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 22110934 за оскарженою постановою № 249405, але позивача про таку постанову не повідомив та не перевірив набуття чинності постанови № 249405;

- 04 листопада 2010 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду постанова № 249405 визнана противоправною і скасована, провадження по справі про адміністративне правопорушення закрито;

- 01 березня 2011 року, тобто майже через чотири місяці після визнання незаконною та скасування постанови №249405, ВДВС виніс постанову про її примусове виконання, про розшук і затримання автомобіля позивача;

- 14 квітня 2011 року постановою ВДВС було знято арешт з належного позивачу транспортного засобу;

- 18 квітня 2011 року постановою ВДВС виконавче провадження щодо виконання постанови № 249405 від 12 вересня 2010 року завершено у зв`язку із скасуванням такої постанови, та того ж дня постанову про завершення виконавчого провадження направлено до органу ДАІ і МРЕВ;

- 19 квітня 2011 року на адресу МРЕВ надіслано постанову про зняття арешту з автомобілю, але до відповідної постанови внесено помилкові дані щодо автомобіля, що унеможливило її виконання;

- 01 серпня 2011 року, тобто майже через 3,5 місяці, помилку було виправлено та на адресу МРЕВ надіслано постанову про зняття арешту з автомобіля та наведено фактичні дані щодо належного позивачу транспортного засобу.

Ці обставини визнані усіма учасниками справи, а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2018 року по справі №500/6847/15-ц визнано протиправними дії Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області щодо виконання скасованої постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності від 12.09.2010 року серії ВЕ №249405, арешту та затримання належного ОСОБА_1 транспортного засобу, стягнуто солідарно з Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 40 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 51 444 грн. витрат від інфляції, 7 379,47 грн. трьох відсотків річних та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а разом 108 823,47 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інший частині відмовлено. Стягнуто з Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області на користь держави по 1 174,67 грн. судового збору з кожного.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 11.09.2018 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2018 року в частині солідарного стягнення з Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 40 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 51 444 грн. витрат від інфляції, 7379 грн. 47 коп. трьох відсотків річних та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а разом 108 823 грн. 47 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області про стягнення на користь ОСОБА_1 40000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 51444 грн. витрат від інфляції, 7379 грн. 47 коп. трьох відсотків річних та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а разом 108 823грн. 47коп. Роз`яснено позивачу право на звернення із відповідним позовом безпосередньо до Держави України в особі органів, які здійснювали функції держави у цих правовідносинах. В частині вимог про визнання протиправними дій Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо виконання скасованої постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності від 12.09.2010 року серії ВЕ № 249405, арешту та затримання належного ОСОБА_1 транспортного засобу рішення залишено без змін. Змінено судове рішення в частині розподілу судових витрат у відношенні Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Одеській області в дохід держави судовий збір в сумі 81 грн. 20 коп.

Таким чином, протиправність дій Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління національної поліції в Одеській області, ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області щодо виконання скасованої постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності від 12.09.2010 року серії ВЕ № 249405, арешту та затримання належного ОСОБА_1 транспортного засобу встановлена рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2018 року та постановою апеляційного суду Одеської області від 11.09.2018 року по справі № 500/6847/15-ц, які набрали законної сили.

Протиправність дій державних органів полягала/полягає в тому, що постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.11.2010 року було визнано дії інспектора ДПС ВДАІ з обслуговування адміністративної території м. Коблево Коблевського району та АТІ Єфименко Івана Васильовича незаконними. Постанову серії ВЕ № 249405 від 12.09.2010 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст..122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. було скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Визнаючи дії інспектора незаконними, скасовуючи постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у постанові по справі про адміністративне правопорушення від 12.09.2010 року не зазначені конкретні обставини, які стали підставою для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності, докази, які б підтверджували факт скоєного правопорушення, не зазначено, яким саме приладом вимірювалась швидкість руху автомобіля позивача, не зазначені прізвища свідків, їх адреси та їх підписи у протоколі, що є грубим порушенням ст..256 КУпАП. Крім того, до протоколу, складеного інспектором не надано матеріалів, на яких зафіксовано показання приладу, яким вимірювалась швидкість руху. Крім того, в постанові не наведено даних про допуск даного засобу вимірювальної техніки до застосування в Україні, перевірку, похибки при вимірюванні (поріг погрішності + 5 км/год), що робить вимірювання незаконним у відповідності до ЗУ «Про метрологію та метрологічну діяльність», а також відсутній сертифікат відповідних приладів.

Попри це, не дотримання державним виконавцем вимог ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема відповідності виконавчого листа вимогам ч.5 ст.19 Закону в редакції на час виникнення спірних відносин відмітки на постанові від 12.09.2010 року про набрання її чинності, державний виконавець безпідставно 25.10.2010 року відкрив виконавче провадження, не надіславши при цьому копію такої постанови ОСОБА_1 .

За положеннями ст..19 ч.5 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення спірних відносин у виконавчому документі повинні бути зазначені, в тому числі дата набрання чинності рішенням.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст..19 цього Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження (ст..26 ч.6 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до ст..24 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення спірних відносин, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення. Державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п`ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Відповідно до ст.. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення спірних відносин, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які повинні бути доведені державним виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією.

Відповідно до ст.. 30 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення спірних відносин, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен

пересвідчитися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк відповідно до статті 24 цього Закону. У разі, якщо копія постанови про відкриття виконавчого провадження одержана боржником несвоєчасно, внаслідок чого боржник був позбавлений можливості добровільно виконати рішення у встановлений державним виконавцем строк, за письмовою заявою боржника при підтвердженні факту несвоєчасного одержання вказаної постанови державний виконавець відкладає провадження виконавчих дій у порядку, встановленому статтею 32 цього Закону, та поновлює боржнику строк для добровільного виконання рішення. Якщо боржник у встановлений строк добровільно не виконав рішення, державний виконавець невідкладно розпочинає його примусове виконання.

Відповідно до ч.5 ст..34 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення спірних відносин, виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню у разі прийняття судом до розгляду скарги на дії органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення.

Тобто, з огляду на наведені вище положення, отримавши постанову від 12.09.2010 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, державний виконавець повинен був пересвідчитися чи набрала вона законної сили, та у разі відкриття виконавчого провадження направити на адресу ОСОБА_1 відповідну постанову про відкриття виконавчого провадження. Пересвідчившись, що божник отримав постанову виконавця про відкриття виконавчого провадження, але у вказаний в постанові строк добровільно рішення не виконав, виконавець розпочинає примусове виконання. Разом з тим, оскарження боржником дій органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, є обов`язковою підставою зупинення виконавчого провадження.

Таким чином, недотримання державним виконавцем при отриманні постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності вимог ЗУ «Про виконавче провадження» (щодо відповідності постанови вимогам ч.5 ст.19 Закону, яка повинна містити відмітку про дату набрання нею законної сили, про направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження) призвело до безпідставного примусового виконання скасованої постанови накладення арешту та затримання автомобіля позивача.

Крім того, після винесення постанови від 14.04.2011 року про зняття арешту з належного позивачу транспортного засобу та закінчення 18.04.2011 року виконавчого провадження у зв`язку зі скасуванням постанови від 12.09.2010 року, державний виконавець направив органу ДАІ і МРЕВ помилкові дані щодо транспортного засобу позивача, що унеможливило виконання постанови державного виконавця про зняття арешту з автомобіля ОСОБА_1 .

При цьому, виправлена постанова з правильними даними до органів МРЕВ надійшла лише 01.08.2011 року, тобто через 3,5 місяці після зняття державним виконавцем арешту з автомобіля позивача.

Таким чином, недотримання державним виконавцем вимог ЗУ «Про виконавче провадження», що призвело до виконання скасованої постанови накладення 01.03.2011 року арешту та затримання автомобіля позивача, та в подальшому внесення помилкових даних до постанови про зняття арешту і тривале їх виправлення, через що позивач на протязі 5 місяців вимушений був бути без автомобіля свідчить про протиправність дій органів виконавчої служби, які здійснювали виконавче провадження.

Вказані дії завдали позивачу моральної шкоди, оскільки протягом тривалого часу він вимушений був захищати свої права, доводити свою невинуватість, та витрачати час на поновлення своїх прав.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Встановивши наявність умов, необхідних для відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, які є підставою для стягнення моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в сумі 30 000 грн., суд першої інстанції керувався принципами виваженості, розумності та справедливості, у зв`язку з цим колегія суддів не вбачає підстав для зміни визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди.

Визначений розмір моральної шкоди в сумі 30 000 гривень відповідає характеру правопорушення, глибині та душевних переживань, які зазнав позивач, а також ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди.

Що стосується вимог про стягнення матеріальної шкоди, які позивач поніс на оренду автомобіля, то колегія суддів виходить з наступного.

Як зазначає позивач, у зв`язку із накладенням 01.03.2011 року державним виконавцем арешту на його транспортний засіб та затримання його автомобіля, він був змушений взяти в оренду інший транспортний засіб та нести витрати за його користування, що підтверджується квитанцією від 02.08.2011 року № 23 на суму 40 000 грн.

Матеріалами справи встановлено, що 01.03.2011 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Шериф-Юг» договір оренди транспортного засобу.

Відповідно умов договору, ТОВ «Шериф-Юг» передає ОСОБА_1 в оренду легковий автомобіль марки ВАЗ 21099, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на строк визначений цим договором, а ОСОБА_1 приймає наведене майно в строкове платне користування (п.1.1. договору).

Відповідно п.2.1-2.2 договору, ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити ТОВ «Шериф-Юг», а останнє одержати від ОСОБА_1 орендну плату за користування майном у розмірі 8000 грн. за кожен календарний місяць, яка сплачується останнім щомісячно не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим. Оплата здійснюється ОСОБА_1 у національній валюті України на розрахунковий рахунок ТОВ «Шериф-Юг» або у готівковій формі.

Відповідно п.3.1, 3.2.1 договору, ТОВ «Шериф-Юг» зобов`язаний не пізніше 2-х днів після укладення цього договору передати майно в користування, а після закінчення строку дії цього договору, вимагати повернення транспортного засобу.

Відповідно п.3.2.2 договору, ТОВ «Шериф-Юг» зобов`язаний отримувати від ОСОБА_1 своєчасну оплату за користування майном, в порядку та строки передбачені цим договором.

Відповідно п.3.3.1 договору, ОСОБА_1 зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати орендну плату за користування автомобілем.

Відповідно п.6.1 договору, договір оренди вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Відповідно п.6.2 договору, договір укладено строком на один місяць. Строк цього договору починає перебіг з 01.03.2011 року та закінчується у порядку, який визначено п.6-4 договору.

Відповідно п.6.4 договору, у разі відсутності заяви ОСОБА_1 про припинення дії договору, що надійшла не пізніше ніж за три дні до закінчення строку його дії, договір вважається пролонгований на тих самих умовах та той самий строк.

Відповідно ст..798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

Відповідно ст..799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 105 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5, яка була чинною на момент укладення сторонами договору оренди, договори найму (оренди) або позички транспортного засобу за участю фізичної особи підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Договори про найм (оренду) або позичку транспортного засобу посвідчуються нотаріусами незалежно від місця їх реєстрації. При посвідченні договору найму (оренди) або позички транспортного засобу нотаріус вимагає для огляду документ, що підтверджує право власності фізичної та юридичної особи на цей транспортний засіб.

Тобто, якщо будь-якою стороною договору найму транспортного засобу є фізична особа, то такий договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, укладений 01.03.2011 року фізичною особою ОСОБА_1 з ТОВ «Шериф-Юг» договір оренди транспортного засобу нотаріально не посвідчувався.

За положеннями ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Правочин, недійсність якого встановлена законом є нікчемним.

Відповідно ч.1-2 ст..215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п.69 постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 916/3156/17, остання погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Водночас в п.70 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу й на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, з тих самих обставин.

Таким чином, оскільки сторонами при укладенні договору оренди від 01.03.2011 року не було дотримано вимог закону про нотаріальне посвідчення цього договору, то такий договір є нікчемним, тобто недійсним в силу закону з моменту його укладення та не породжує ніяких правових наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Позивач заявив вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, яка становить вартість послуг сплачених ним за договором оренди транспортного засобу укладеного з юридичною особою без його нотаріального посвідчення, яке в розумінні параграфу 5 глави 58 ЦК України, є обов`язковим і недодержання даних вимог закону має наслідком недійсність даного правочину в силу закону (нікчемність).

Відповідно до другого речення частини 2 статті 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Проте відповідних вимог у справі, що переглядається, позивачем не заявлено. Доказів про наявність рішення суду в іншій цивільній справі про визнання договору оренди рухомого майна (транспортного засобу) від 01.03.2011 року дійсним, яке вступило в законну силу, до справи позивачем не додано і даними обставинами позовні вимоги про стягнені матеріальної шкоди не обґрунтовані.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді орендної плати за договором оренди рухомого майна (транспортного засобу) від 01.03.2011 року.

Доводи апеляційної скарги позивача, що укладений ним договір оренди є фактично договором надання послуг, оскільки автомобіль йому надавався не в особисте користування, а разом із водієм, який працював на фірмі, яка у свою чергу використовувала майно своїх засновників, що не заборонено законом і не вимагало нотаріального посвідчення, є неспроможними, виходячи з такого.

Предметом договору автоперевезення є надання послуг з перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти автотранспортом, тоді як предметом договору оренди автотранспортного засобу (в тому числі з екіпажем) виступає рухоме майно - транспортний засіб.

Відповідно до умов договору оренди рухомого майна від 01.03.2011 року ТОВ «Шериф-Юг» передається в строкове платне користування ОСОБА_1 легковий автомобіль ВАЗ 21099 реєстраційний номер НОМЕР_1 зі сплатою 8 000 грн. щомісячно.

При цьому договір оренди рухомого майна від 01.03.2011 року не містить умови передачі транспортного засобу в оренду з екіпажем (водієм).

Визначальним в даному випадку є передача транспортного засобу у користування орендарю, який є фізичною особою.

Тому такий договір в силу закону підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, незалежно від того передавався йому автомобіль в особисте користування чи з екіпажем (водієм).

Що стосується вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат від орендної плати, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальністю боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У справі, що переглядається позивач просив стягнути з Держави Україна в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат нарахованих позивачем за період з 02.08.2011 року по 19.11.2021 року на розмір сплачених ним за договором оренди рухомого майна грошових коштів у вигляді орендної плати 40 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком міськрайонного суду, що вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є похідними від задоволення вимог про стягнення самого грошового зобов`язання у розмірі 40 000 грн.

Відмова у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 40 000 грн. (грошового зобов`язання) унеможливлює задоволення вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на це грошове зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ніякого прострочення грошового зобов`язання у розмір 40 000 грн. з боку Держави Україна за договором оренди рухомого майна (транспортного засобу) від 01.03.2011 року не настало, оскільки Держава не виступала стороною даного договору та ніяких зобов`язань за цим договором не мала.

Грошове зобов`язання також могло б виникнути з рішення суду, яке вступило в законну силу. Проте доказів, що з Держави Україна на користь позивача було стягнуто грошові кошти у розмірі 40 000 грн. на підставі рішення суду, яке вступило в закону силу, позивачем не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення коштів у порядку ст..625 ЦК України.

Що стосується порядку стягнення моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.

Як вже зазначалось, згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення наведеної норми дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

В пункті 43 постанови від 27.11.2019 року по справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п.44 постанови).

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (п.45).

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (п.46).

Разом з тим, в постанові від 19 червня 2018 року по справі № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду зробила висновки щодо формулювання резолютивної частини судових рішень про задоволення позову в таких спорах. Так, зі змісту п.6.20 та п.6.21 вбачається, що необхідності в резолютивній частині рішення зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, не має, оскільки таких вимог процесуальне законодавство до резолютивної частини рішення не містить, так як такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Тобто, резолютивна частина рішення не повинна містити відомостей про те через який орган грошові кошти мають перераховуватись та про номери чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання.

Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу представника Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області задовольнити частково, рішення в частині способу стягнення моральної шкоди змінити, шляхом викладення 2 абзацу резолютивної частини рішення наступним чином: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень». В іншій частині рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2021 року змінити, шляхом викладення 2 абзацу резолютивної частини рішення наступним чином: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 02.05.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк