Справа № 2-1381/12
У Х В А Л А

Іменем України

29 серпня 2023 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Париста А.С.

за участі: державного виконавця Вахрушевої Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевої Ради Миколаївни, стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

В С Т А Н О В И В:

14 серпня 2023 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевої Ради Миколаївни, в якій скаржник просив: визнати бездіяльність головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевої Ради Миколаївни протиправною та зобов`язати закінчити виконавче провадження ВП НОМЕР_2, скасувати арешт на грошові кошти боржника.

Свої вимоги мотивовані наступним.

24.01.2012 року Деснянським районним судом м. Києва було ухвалено рішення по справі № 2-1381/2012 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ТОВ « ОТП Факторинг Україна» заборгованості за договором кредиту.

Виконавчий лист з виконання даного судового рішення перебуває на виконанні у Приватного виконавця Кошарського Олександра Володимировича, яким здійснюється примусове стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» залишку заборгованості за виконавчим листом №2-1381/2012 в сумі 292981,97 грн. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, разом зі стягненням основної винагороди приватного виконавця у розмірі 29298,20 грн.

Одночасно у виконавчому провадженні НОМЕР_2 Головним державним виконавцем Деснянського відділу Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевою Радою Миколаївною здійснюється примусове виконання постанови № 53411042 від 09.12.2021 року про стягнення виконавчого збору в сумі 29197,20 грн. В межах даного виконавчого провадження Постановою від 24.04.2023 року накладено арешт на кошти боржника, що містяться на рахунках, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів в сумі 29466,20 грн. Раніше виконавчий лист №2-1381/2012 перебував на виконанні державного виконавця, був повернутий за заявою стягувача та пред`явлений до виконання приватному виконавцеві, при цьому заборгованість за виконавчим документом стягнуто не було.

У відповідь на клопотання від 06.06.2023 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 та зняття арешту з усіх рахунків боржника державним виконавцем надано відповідь від 21.06.2023 року про відсутність визначених законом підстав для закінчення даного виконавчого провадження, водночас повідомлено про зняття арешту лише з зарплатного рахунку боржника.

Вважають бездіяльність державного виконавця неправомірною та стягнення виконавчого збору незаконним у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Через підсистему «Електронний суд» від представника скаржника надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Викладені у скарзі обставини підтримують в повному обсязі.

У судовому засіданні Державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) заперечувала щодо вимог скарги. Надано копію виконавчого провадження № НОМЕР_2.

У судове засідання представник стягувача не з`явився, про розгляд справи сповіщався належним чином.

Відповідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

У відповідності до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного чи приватного виконавця, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до приписів ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

За змістом наведених норм однією з обов`язкових умов для задоволення скарги є доведеність факту порушення прав боржника внаслідок дій виконавця. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а заявник посилається лише на формальне недотримання закону, у суду немає правових підстав для задоволення скарги.

Згідно з вимогами ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та у порядку, встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_2 та наданої скаржнику письмової відповіді від 21 червня 2023 року Деснянським районного відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) які були надані в судовому засіданні державним виконавцем Вахрушевою Р.М. встановлено наступне.

Постановою про стягнення виконавчого збору головним державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вахрушевою Р.М. здійснено примусове виконання постанови НОМЕР_3 від 09.12.2021 року на підставі виконавчого листа №2-1381/2012 виданого 08.12.2014 року.

Керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» Головним державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вахрушевою Р.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 10.12.2021 на підставі постанови НОМЕР_3 від 09.12.2021року.

Керуючись статтею 42 Закону України « Про виконавче провадження» та відповідно до пункту 2 розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5Головним державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вахрушевою Р.М. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 10.12.2021 на підставі постанови НОМЕР_3 від 09.12.2021року.

10.12.2021 року Головним державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вахрушевою Р.М.керуючись ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову виконавче провадження № НОМЕР_2 про арешт коштів боржника.

24.04.2023 року Головним державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вахрушевою Р.М.керуючись ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову виконавче провадження № НОМЕР_2 про арешт коштів боржника.

09.06.2023 року Головним державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вахрушевою Р.М. керуючись ст..59 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову виконавче провадження № НОМЕР_2 про зняття арешту з коштів.

Окрім того, відповідно до листа Головного державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вахрушевою Р.М. адвоката Хан І.М. повідомлено про відсутність законних підстав для зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_2. Додаткового також повідомлено, що 09.06.2023 року державним виконавцем винесена постанова про зняття арешту з коштів, а саме UA1311062, копію якої за допомогою КЕП направлено на виконання до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Одночасно судом було встановлено, що за виконавчим провадженням НОМЕР_3 Головним державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вахрушевою Р.М. від 09.12.2021 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору на підставі виконавчого листа №2-1381/2012 виданого 08.12.2014 року.

09.12.2021 року Головним державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вахрушевою Р.М. керуючись п.1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову за виконавчим провадженням НОМЕР_3 про повернення виконавчого документа стягувачу.

08.02.2022 року Приватним виконавцем Кошарським О.В. керуючись статтями 3,4,24,25,26, 27 Закону України « Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа №2-1381/2012 виданого 08.12.2014 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, що регулює виконання рішень судів, інших органів (посадових осіб).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження» регламентує, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно, і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до приписів статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувана про примусове виконання рішення; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувана від примусового виконання судового рішення; затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувана чи боржника; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувана від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувану, або знищення речі, що має бути передана стягувану в натурі або оплатно вилучена; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувана - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотеко держателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням; списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України в повному обсязі сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа;списання згідно з пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сум недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно зі статтею 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін ("Горнсбі проти Греції" (Hornsby V. Greece), від 19.03.1997, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-11). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці без неналежних затримок (у справі "Фуклев проти України", заява N 71186/01). На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці ("Чіжов проти України" п. 40).

Крім того, у рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

За позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15 травня2019 року № 2-р(ІІ)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. З мотивувальної частини рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

На час звернення до суду з даною скаргою за виконавчим провадженням НОМЕР_2 яке було відкрите Головним державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевою Р. М. - сума винагороди не погашена. Стягнення боргу та винагороди приватному виконавцю також не відбулось.

Зважаючи на викладене, відсутні підстави вважати нараховані витрати по винагороді державного та приватного виконавця подвійним стягненням.

З огляду на вище викладене, суд не вбачає підстав для задоволення скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 260,447,450,451 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевої Ради Миколаївни залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя: