КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3777/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські Електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , відповідно до якого просило стягнути з останнього на користь товариства 14 883,73 грн - заборгованості за спожиту електроенергію, 3 416,39 грн - три відсотки річних та інфляційну складову боргу, що разом становить 18 300,12 грн, а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» є правонаступником ПАТ «Київенерго» та здійснює постачання електричної енергії місцевими (локальними) електромережами. Вказано, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки мешкає у вказаній квартирі.

Позивач зазначає, що за результатами аналізу оплат з`ясовано, що відповідач користується послугами, але не в повному обсязі виконує зобов`язання по сплаті заборгованості. Оскільки свої зобов`язання відповідач виконує неналежно, станом на 01 січня 2019 року утворилась заборгованість по сплаті за спожиту електричну енергію, яка становить 14 883,73 грн. Посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача, крім суми боргу, інфляційні нарахування та 3% річних, а всього 18 300,12 грн. Враховуючи вищевикладене, ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» просило задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року позовні вимоги ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» заборгованість за спожиту електричну енергію в загальному розмірі 18 300,12 грн, яка складається з 14 883,73 грн - заборгованості за спожиту електричну енергію, 3 416,39 грн - 3% річних та інфляційну складову боргу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» компенсацію понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розмірі суми судового збору 2 102 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що позовна заява була сформована в системі «Електронний суд» та підписана неуповноваженою особою, оскільки матеріали справи не містять належним чином оформленої довіреності на ім`я Ільєнко К.С. щодо представлення інтересів ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» в суді першої інстанції.

Крім того, апелянт вважає, що надані позивачем до позовної заяви докази не можна вважати належними і допустимими, оскільки вказані документи не відповідають вимогам закону, а відомості, що в них містяться, не підтверджені жодними первинними документами.

Доводами апеляційної скарги також є те, що датою подачі позовної заяви є 27 листопада 2020 року, а тому позивач міг просити суд про стягнення заборгованості виключно за період з 28 листопада 2017 року по 27 листопада 2020 року, проте сума заборгованості у розмірі 18 300,12 грн нарахована за значно більший період часу, у тому числі і суму у розмірі 8 832,61 грн, до якої, на думку апелянта, слід застосувати позовну давність, як і до вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційної складової.

Апелянт вказує, що не мав можливості заявити суду першої інстанції про застосування строку позовної давності у зв`язку із тим, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, тому із даною апеляційною скаргою апелянт просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача.

ОСОБА_1 також звертає увагу, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами факт того, що товариство має законне джерело на отримання його персональних даних та законні підстави для їх обробки. Таким чином, апелянт вважає, що його персональні дані одержані з порушенням порядку, встановленого Законом України «Про захист персональних даних».

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, а також у частині позовних вимог за період до 28 листопада 2017 року відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності або у порядку ст.377 ЦПК України залишити позовну заяву без розгляду.

27 квітня 2023 року засобами поштового зв`язку представник ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» - Ільєнко К.С, подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що відповідач у добровільному порядку сплатив грошові кошти у розмірі 14 883,70 грн, що підтверджується квитанцією №25 від 28 вересня 2022 року. Вказана оплата здійснювалась з метою виконання заяви, що надійшла від ОСОБА_1 від 28 вересня 2022 року про відновлення електропостачання. Представник позивача вказує, що добровільність оплати свідчить про визнання боргу. Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року, заборгованість за електроенергію була погашена у повному обсязі.

Щодо посилання апелянта на неналежність доказів, то представник позивача зазначає, що відповідно до п.19 ПКЕЕН, розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показів засобів обліку. Вказано, що за адресою відповідача встановлено прилад обліку типу: СОЭ-1.02 (5) №0542860. Також в матеріалах справи наявний корінець попередження про припинення електропостачання від 08 червня 2018 року із зазначенням необхідних вихідних даних, яким задокументовано, що за адресою відповідача зафіксовано показники приладу обліку електричної енергії 41867 кВт*год. Представник позивача також вказує, що в матеріалах справи містяться наряди-допуски, що підтверджують виконання певних робіт із зазначенням адреси, дати та часу проведення таких робіт.

Щодо посилання апелянта на застосування строку позовної давності, то представник позивача вказує, що процесуальні строки були продовжені у зв`язку із дією карантину, а тому позовна давність не підлягає до застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , є споживачем електроенергії, що постачає ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», проте свої зобов`язання відповідач виконує неналежно, у зв`язку із чим утворилась заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 14 883,73 грн. Також судом вказано, що до стягнення підлягають три відсотки річних у зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №755/14208/17-ц (провадження № 61-6040св19), постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії між споживачем та енергопостачальною організацією.

Згідно з п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою КМУ № 1357 від 26.07.1999, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричної енергії між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електроенергією.

Відповідно до п.п. 19, 21 вказаних Правил користування електричною енергією, розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Іншими словами, кількість спожитої енергії має щомісяця визначатися самостійно відповідачем за фактичними, показаннями приладу обліку електроенергії.

Відповідно до п. 20 Правил користування електричною енергією для населення, розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Пунктом 48 Правил визначено, що споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію.

Згідно з п. п. 2) п. 5.5.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 (далі по тексту - ПРРЕЕ), споживач електроенергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

У відповідності до п. 4.10 ПРРЕЕ, побутові споживачі здійснюють повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії, як правило, один раз за фактичними показами засобів комерційного обліку електричної енергії на початку періоду, наступного за розрахунковим, відповідно до договору про постачання електричної енергії споживачу.

Згідно із п. 4.12 ПРРЕЕ, плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується, зокрема, протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем або в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.

Згідно п. 4.19 ПРРЕЕ, розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період, який, як правило, становить календарний місяць відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції під час укладення відповідного договору).

Відповідно до п. п. 1, 2, 8 п. 5.2.1 ПРРЕЕ, електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів, а також звернутися до оператора системи розподілу стосовно відключення (обмеження) електропостачання на об`єкт споживача у випадках, визначених цими Правилами, крім випадків постачання вразливих споживачів, визначених Кабінетом Міністрів України, та має право на застосування санкцій за несвоєчасну оплату спожитої електричної енергії відповідно до вимог законодавства.

Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності.

Статтею 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, яку постачає ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» за адресою: АДРЕСА_1 .

З наданої ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» особової картки споживача по особовому рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 неналежним чином сплачував кошти за спожиту електричну енергію, у зв`язку з чим станом на 01 січня 2019 року утворилась заборгованість у сумі 14 883,73 грн. Крім того, відповідно до наданого позивачем розрахунку інфляційна складова боргу, та 3% річних становлять 3 416,39 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 було відключено від електропостачання у зв`язку із заборгованістю, що підтверджується наданими нарядами-допуску (для виконання робіт з відключення в електроустановках) (а.с.22-25).

Заперечуючи проти вимог ПАТ «ДТЕК Київські електромережі», ОСОБА_1 , всупереч положенням ч.1 ст.81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати спожитої електричної енергії за спірний період, а також доказів на спростування наданих позивачем розрахунків заборгованості.

Більше того, разом із відзивом на апеляційну скаргу позивачем було надано квитанцію №25 від 28 вересня 2022 року, відповідно до якої ОСОБА_1 у добровільному порядку сплатив грошові кошти у розмірі 14 883,70 грн (а.с.87).

Щодо посилання апелянта на те, що позовну заяву було подано неуповноваженою особою та яка не містить підпису позивача, то апеляційний суд відхиляє вказані доводи як необґрунтовані, оскільки як вбачається із матеріалів справи позовну заяву було подано за допомогою системи «Електронний суд».

Відповідно до положень п.24 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - Положення), затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, визначено, що підсистема «Електронний суд» (Електронний суд) - підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість користувачам у передбачених законодавством випадках відповідно до наявних технічних можливостей підсистеми ЄСІТС реалізованого функціоналу створювати та надсилати в електронному вигляді процесуальні чи інші документи до суду, інших органів та установ у системі правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.

Електронні документи створюються із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, підписуються кваліфікованим електронним підписом (підписами) його підписувача (підписувачів) та надсилаються засобами відповідної підсистеми ЄСІТС (п.26 Положення).

Відповідно до положень п.п.30-35 Положення користувач ЄСІТС може уповноважити іншого користувача на вчинення дій із використанням Електронного суду в інтересах довірителя, надавши засобами відповідної підсистеми ЄСІТС такому повіреному довіреність в електронній формі відповідно до вимог процесуального законодавства.

Надання довіреності в електронній формі здійснюється засобами Електронного кабінету шляхом створення електронного документа встановленої форми, в якому визначається обсяг повноважень повіреного.

Довіреність в електронній формі, підписана кваліфікованим електронним підписом довірителя, надає можливість повіреному виконувати визначений довірителем перелік дій засобами Електронного суду. Повірений, якому довірителем видана довіреність в електронній формі із правом передоручення, може надати таку довіреність іншому користувачу на вчинення дій в інтересах довірителя (передоручення).

Від імені юридичної особи видавати довіреності в електронній формі мають право особи, зазначені у відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо такої юридичної особи у графі "Прізвище, ім`я, по батькові, дати обрання (призначення) осіб, що обираються (призначаються) до органу управління такої юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або такі, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи". Від імені іноземної юридичної особи електронні довіреності видаватися не можуть.

Довіреність в електронній формі, що підтверджує повноваження представника, та електронні документи, на підставі яких відбувалось передоручення прав первинного довірителя (за їх наявності), автоматично додаються до документів, відправлених представником засобами Електронного суду.

Довіреність в електронній формі дійсна до моменту її скасування довірителем або протягом строку, на який вона видана. При втраті чинності довіреності в електронній формі автоматично скасовуються також усі її похідні довіреності, що видані в порядку передоручення.

Таким чином, враховуючи зазначені положення про систему «Електронний суд», позивач подав позовну заяву використовуючи кваліфікований електронний підпис. Крім того, позивач уповноважив представника Ільєнко К.С. на представлення інтересів ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» в суді першої інстанції, оскільки за відсутності підписання довірителем кваліфікованим підписом довіреності, остання не була б сформована у системі «Електронний суд».

Із вказаних підстав також відхиляють доводи апеляційної скарги щодо доказів, які були подані позивачем до суду першої інстанції разом із позовною заявою, оскільки вказаний пакет документів було підписано кваліфікованим цифровим підписом.

Щодо застосування строку позовної давності, про яку просить відповідач по справі, то апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі», а відповідачем по справі зроблено заяву про застосування строку позовної давності, то апеляційний суд має встановити чи було належним чином повідомлено відповідача по справі про розгляд судом першої інстанції.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.31).

Відповідно до супровідного листа від 01 грудня 2020 року суд першої інстанції направив судову кореспонденцію відповідачу за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.34).

Конверт із вкладенням та рекомендованим повідомленням повернувся на адресу районного суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.36-36а).

Відповідно до положень статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до положень статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції, у відповідності до вимог закону, здійснив направлення судової кореспонденції за місцем реєстрації відповідача по справі.

Враховуючи положення статті 128 ЦПК України, відповідач по справі ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції.

Оскільки строк позовної давності застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення й враховуючи, що відповідач по справі, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, відповідної заяви не зробив, то й у апеляційного суду відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

В постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що "у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Таким чином, колегія суддів також відхиляє посилання ОСОБА_1 на пропуск позивачем строку позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позову оскільки на час звернення позивача до суду із вказаним позовом такий строк не сплив в силу положень визначених Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо персональних даних відповідача, не стосуються предмета доказування, а тому не враховуються апеляційним судом.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв