КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/5219/20 Головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
Провадження № 22-ц/824/774/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності АІ/5587196 у розмірі 50 000 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 червня 2016 року по вул. Садовій у с. Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням позивача та автомобіля марки «Lexus GX 470», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , якого постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29липня 2016 рокувизнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

В результаті ДТП належний позивачу на праві власності транспортний засіб «Volkswagen Polo» отримав механічні пошкодження, чим власнику завдано майнову шкоду.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Lexus GX 470» ОСОБА_2 була застрахована страховою компанією - приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» (далі - ПрАТ «СК «Україна») на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальністю власників наземних транспортних засобів серії АІ/5587196.

11 липня 2016 року було здійснено оцінку автомобіля марки Volskwagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується звітом № 2700, згідно якого вартість завданого матеріального збитку становить 220 445,34 грн.

1 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «СК «Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування, яка не була проведена страховиком протягом дев`яностоденного строку, встановленого законом.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 липня 2019 року у справі № 910/842/18 постановлено ліквідувати ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством, внаслідок чого на підставі підпункту «ґ» пункту 41.1. статті 41 Закону № 1961-IV на МТСБУ покладено обов`язок з виконання зобов`язань за договором страхування серії АІ/5587196 перед позивачем.

Однак, звернувшись до відповідача 20 листопада 2019 року та подавши усі необхідні документи, МТСБУ листом від 6 лютого 2020 відмовило позивачу у відшкодуванні шкоди, посилаючись на недійсність полісу від 30 червня 2015 року, а також просило надати оригінал цього полісу.

Позивач вважає таку відмову необґрунтованою, а вимогу про надання полісу - незаконною, оскільки зазначений поліс серії АІ/5587196 не було визнано недійсним в судовому порядку та вчинено у період, коли страховик мав законні підстави укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (мав діючу ліцензію та був членом МТСБУ), відтак укладений 30 червня 2015 року винуватцем ДТП страховий поліс зі ПрАТ «СК «Україна» на момент настання страхового випадку був діючим, а цивільно-правова відповідальність застрахована на суму 50 000 грн. Водночас, надання оригіналу полісу є неможливим, так як він перебував в ОСОБА_2 , у неї наявна лише його копія, а в законодавстві відсутні норми, які б зобов`язували будь-якого учасника ДТП надавати для МТСБУ оригінал полісу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оголошення страховика винної у вчиненні ДТП особи - ПрАТ «СК «Україна» банкрутом, закінчення ліквідаційної процедури цього товариства та ліквідація юридичної особи не є підставою для переведення зобов`язання зі сплати страхового відшкодування на МТСБУ, оскільки позивач із письмовою заявою до господарського суду з вимогами до боржника не зверталася, ухвалою господарського суду кредитором боржника вона визнана не була, що виключає обов`язок відшкодування шкоди відповідачем, а тому правові підстави для стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 суми страхового відшкодування відсутні.

В апеляційній скарзі позивач в особі свого представника - адвоката Більчука О.О. просить вказане судове рішення скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції про те, що до МТСБУ не перейшов обов`язок виконати зобов`язання за договором страхування суперечить пункту 20.3 статті 20 та підпункту «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які визначають, що саме МТСБУ має виконати зобов`язання за договором страхування ліквідованого страховика в повному обсязі. Правильність застосування та тлумачення вказаних норм додатково встановлено Верховним Судом у постанові від 7 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19, однак ця правова позиція була проігнорована судом першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргупредставник відповідача - адвокат Патрик Г.Г. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку обставинам справи та врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24 липня 2019 у справі № 2-8371/11 та від 8 серпня 2018 року у справі № 755/10791/15-ц за аналогічних правовідносин, у зв`язку з чим ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення відповідач обґрунтував тим, що позивач не є кредитором ПрАТ «СК «Україна», адже не реалізувала своє право на звернення до страховика до початку процедури його ліквідації та не зверталася з вимогами про її включення в реєстр кредиторів до господарського суду, а посилання в апеляційній скарзі на висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 7 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19 є необґрунтованими, оскільки ці висновки стосується інших правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 червня 2016 року по вул. Садовій у с. Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області сталася ДТП за участю автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки «Lexus GX 470», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , в результаті якої належний позивачу на праві власності транспортний засіб «Volkswagen Polo» отримав механічні пошкодження.

Постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2016року у справі № 373/1140/16-ц ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк шість місяців.

Згідно з копією полісу № АІ/5587196 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Lexus GX 470» ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «СК «Україна» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну у розмірі 50 000 грн, строком дії із 9 жовтня 2015 по 8 жовтня 2016 року.

На замовлення позивача 11 липня 2016 року СПД ОСОБА_3 виконав визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , за результатами якого склав відповідний звіт № 2700, згідно якого вартість матеріального збитку заподіяного внаслідок ДТП становить 220 445,34 грн.

1 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «СК «Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування відповідно до полісу № АІ/5587196 за наслідками страхового випадку, що мав місце 27 червня 2016 року за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Lexus GX 470», д.н.з. НОМЕР_2 .

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 5 лютого 2018 року у справі № 910/842/18 було порушено провадження про банкрутство ПрАТ «СК «Україна», а ухвалою попереднього засідання від 15 червня 2018 року затверджено реєстр вимог кредиторів ПрАТ «СК «Україна»на загальну суму 22 101 683,87 грн.

Постановою від 7 вересня 2018 року Господарський суд м. Києва визнав ПрАТ «СК «Україна» банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру та призначив ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Тищенко О.І.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 липня 2019 року затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута станом на 17 липня 2019 року, у відповідності до положень частини 5 статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визнано погашеними у зв`язку із недостатністю майнових активів боржника вимоги перелічених кредиторів, ліквідовано банкрута - ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством, вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений законом строк або відхилені господарським судом, визнано погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами такими, що не підлягають виконанню, провадження у справі закрито.

25 листопада 2019 року позивач в особі представника - адвоката Більчука О.О. звернулася до МТСБУ із заявою про виконання зобов`язання за договором (полісом) № АІ/5587196 ПрАТ «СК «Україна» на підставі підпункту «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідач листом від 6 лютого 2020 відмовив позивачу у здійсненні регламентної виплати, посилаючись на недійсність полісу від 30 червня 2015 року на дату ДТП, а також вказав, що у разі надання оригіналу полісу № АІ/5587196, пред`явленого ОСОБА_2 на місці ДТП, повернеться до розгляду питання щодо здійснення страхового відшкодування.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Згідно із статтею 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Порядок укладення і початок дії договору страхування визначено у статті 18 Закону України «Про страхування», в частині третій якої зазначено, що факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.

Аналогічні положення містяться й у статті 981 ЦК України.

Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі №147/66/17 послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні обов`язку з відшкодування шкоди між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ), завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в задоволенні такого позову з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16) та у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або відповідно до Закону № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (у випадку передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV).

Положеннями статті 36 вказаного Закону визначено процедуру прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) та порядок його виплати. Рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Відповідно до пункту 39.1 статті 39 Закону № 1961-IV Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

Згідно з підпунктом 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Закону основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до МТСБУ про стягнення страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив з того, що оголошення страховика винної у вчиненні ДТП особи - ПрАТ «СК «Україна» банкрутом, закінчення ліквідаційної процедури цього товариства та ліквідація юридичної особи не є підставою для переведення зобов`язання зі сплати страхового відшкодування на МТСБУ, оскільки позивач із письмовою заявою до господарського суду з вимогами до боржника не зверталася, ухвалою господарського суду кредитором боржника вона визнана не була, що виключає обов`язок відшкодування шкоди відповідачем.

Так, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів/майна на МТСБУ. Обов`язковими умовами для проведення МТСБУ регламентних виплат за страховика, що визнаний банкрутом, є: підтвердження факту визнання страховика банкрутом; наявність невиконаних зобов`язань страховика за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів; недостатність коштів та майна страховика для виконання його зобов`язань за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.

Як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

При цьому зазначений вище закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1 статті 33.1 Закону № 1961-IV).

У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом (пункт 20.3 статті 20 Закону № 1961-IV).

За підпунктом «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону№ 1961-IV передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що «…МТСБУ відповідно до Закону № 1961-IV відшкодовує шкоду за страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований (виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань); в інших випадках страховик зобов`язаний самостійно відшкодувати шкоду, у тому числі в процедурі банкрутства та ліквідації як юридичної особи.

У разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб».

Таким чином суд першої інстанції зробив вірний висновок, що обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів/майна на МТСБУ.

Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) після завершення всіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс.

Господарський суд після заслуховування звіту ліквідатора та думки членів комітету кредиторів або окремих кредиторів виносить ухвалу про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу.

Згідно частини другої статті 46 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо за результатами ліквідаційної процедури після задоволення вимог кредиторів не залишилося майна, господарський суд виносить ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута. Копія цієї ухвали надсилається органу, який здійснив державну реєстрацію юридичної особи - банкрута, та органам державної статистики для виключення юридичної особи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також власнику майна та органам доходів і зборів за місцезнаходженням банкрута.

Отже, висновок про недостатність коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом, може бути зроблений після складання ліквідатором звіту та ліквідаційного балансу і подання його до господарського суду та їх затвердження останнім.

При цьому згідно з пунктом 7 статті 51 Закону № 1961-IV у разі ліквідації страховика або визнання його банкрутом страховик зобов`язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, такий страховик зобов`язаний перерахувати до відповідних централізованих страхових резервних фондів кошти в обсягах сум незароблених страхових премій із цього виду страхування.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 липня 2019 року у справі № 910/842/18 було затверджено звіт ліквідатора ПрАТ «СК «Україна» та ліквідаційний баланс банкрута станом на 17 липня 2019 року. У відповідності до положень частини 5 статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визнано погашеними у зв`язку із недостатністю майнових активів боржника вимоги перелічених кредиторів, серед яких відсутня ОСОБА_1 . Головному управлінню статистики у м. Києві доручено виключити банкрута - ПрАТ «СК «Україна» з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, а Державній податковій інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - зняти банкрута з податкового обліку. Ліквідовано банкрута - ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством.Дарницькій районній у м. Києві державній адміністрації доручено провести державну реєстрацію припинення ПрАТ «СК «Україна» як юридичної особи та внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про проведення державної реєстрації припинення ПрАТ «СК «Україна» як юридичної особи не пізніше наступного робочого дня з дати надходження ухвали.Вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Законом строк або відхилені господарським судом, визнано погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню. Провадження у справі № 910/842/18 закрито та дію мораторію припинено (а.с. 20-23).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.

У постановах Верховного Суду від 8 серпня 2018 року у справі № 755/10791/15-ц (провадження № 61-6855св18) та від 24 липня 2019 у справі № 2-8371/1 (провадження № 61-14014св18), на які містяться посилання в оскаржуваному судовому рішенні, зроблено висновки про те, що «ураховуючи, що МТСБУ відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодовує шкоду у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а також те, що позивачі із письмовою заявою до господарського суду з вимогами до боржника не зверталися, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для проведення регламентної виплати МТСБУ за страховика, якого визнано банкрутом».

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення на підставі поданих сторонами доказів та дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач з письмовою заявою до господарського суду з вимогами до боржника не зверталася, відсутні правові підстави для проведення регламентної виплати МТСБУ за страховика, якого визнано банкрутом.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21).

Матеріали справи також не містять належних і достовірних відомостей про звернення позивача у визначеному законом порядку та строки до страхової компанії з вимогою про виплату страхового відшкодування до відкриття процедури банкрутства, адже додана до позову заява ОСОБА_1 від 1 серпня 2016 року, адресована директору департаменту ВЗ ПрАТ «СК «Україна» Ігнатенко Р.М. про страхове відшкодуванняне містить жодних відміток про її отримання страховиком, зокрема, штампу, вхідного номеру, дати тощо (а.с. 8).

Посилання в апеляційній скарзі позивача на висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 7 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19, є нерелевантними спірним правовідносинам з огляду на те, що у цій справі судами господарської юрисдикції вирішувалися вимоги про стягнення з МТСБУ 3 % річних та інфляційних втрат внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором страхування на користь ТОВ «Маркс.Капітал», яке ухвалою Господарського суду м. Києва від 15 червня 2018 року у справі № 910/842/18 було визнано кредитором ПрАТ «СК «Україна», а МТСБУ виплатило цьому позивачу відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП.

За змістом ЦПК України, в тому числі частини четвертої статті 263 ЦПК України, Верховний Суд висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Враховуючи наведене, правові висновки Верховного Суду не носять універсального характеру для всіх без виключення справ, а за умови відмінності фактично установлених обставин у справі, яка переглядається апеляційним судом зі справою, в якій було ухвалене рішення Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для їх врахування під час вирішення даного спору.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги представника позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко