печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Бурячок А.І.,,

позивач: ОСОБА_1

відповідач: управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України

предмет і підстави позову - про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі Печерського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась із вказаним позовом до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову позивач зазначила, що перебувала в трудових відносинах з Управлінням адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, виконуючи роботу за посадою заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення. Позивач повідомила, що 07.02.2022 вона отримала попередження про заплановане звільнення, в якому повідомлялось, що у зв`язку зі скороченням штату відповідно до затверджених структури штатного розпису працівників управління справами апарату Верховної Ради України та введенням їх в дію розпорядженням по Управлінню адміністративними будинками технічного забезпечення виведено зі штатного розпису (скорочено), а позивач буде звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також позивач зазначила, що одночасно із попередженням про наступне звільнення іншої роботи їй не було запропоновано. Наказом відповідача від 04.05.2022 позивача було звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників управління п.1 ст.40 КЗпП України. У зв`язку з воєнним станом позивач 06.05.2022 була відсутня на робочому місці та пропозицію ознайомитись з наказом про своє звільнення разом з фотознімком наказу отримала від працівника відділу кадрів відповідача через застосунок вайбер. Переліку вакансій станом на 06.05.2022 відповідачем позивачу не надано. Отже, позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки роботодавець був зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник. На підставі вищенаведеного, позивач просить суд - скасувати наказ Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 04.05.2022 № 71 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Управління адміністративними будинку Управління справами Апарату Верховної Ради України з 07.05.2022. Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.05.2022 по день ухвалення судом рішення у справі включно.

Ухвалою суду від 08.06.2022 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами (загального) позовного провадження.

07.09.2022 до суду надійшов відзив на позов. З викладеним у позовній відповідач не погоджувався, а вимоги позивача вважав такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Представник відповідача вказав, що 07.02.2022 позивач була персонально (під розпис) попереджена про наступне можливе звільнення з роботи. 08.02.2022 ОСОБА_1 була ознайомлена з пропозицію від 04.02.2022 щодо переведення її на вакантну посаду провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення у відділ забезпечення матеріальними ресурсами. Також їй було запропоновано для ознайомлення перелік інших вакантних посад у відповідача. Після ознайомлення з цією пропозицією переведення на іншу посаду позивачка у присутності інших працівників відповідача відмовилася від підписання свого ознайомлення з цією пропозицією щодо її переведення на посаду провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення відділу забезпечення матеріальними ресурсами, а також відмовилась від ознайомлення з іншими вакантними посадами (засвідчена копія акту додається до матеріалів справи). Таким чином позивачу своєчасно були запропоновані вакантні посади та конкретна посада. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідач зазначає наступне. Так, позивачу була надана відповідачем довідка про розмір середнього заробітку (копія додається), що розрахований, виходячи з робочих днів, але не з днів простою та відпускних. Крім того, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється на кожен робочий, а не за місяць. Таким чином, середній заробіток позивачки складає 1485,10 грн за кожен робочий день.

02.11.2022 до суду надійшла відповідь на відзив. В якому представник позивача повідомив, що за наявним в матеріалах справи листом відповідача від 02.06.2022 № 15-7/44-2022/90212 підтверджується, що як на момент попередження позивача про звільнення, так і на момент звільнення з роботи, вакантною залишалась, зокрема посада заступника начальника відділу забезпечення матеріальними ресурсами. Порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації позивача та працівників, які б претендували на заняття посади заступника начальника відділу забезпечення матеріальним ресурсами відповідачем не проводився. Представник позивача зазначає, що з огляду на вищенаведене, вказані обставини свідчать про відсутність на момент звільнення позивача з роботи іншого працівника, який би мав переважне перед позивачем право на залишення на роботі на посаді заступника начальника відділу забезпечення матеріальними ресурсами.

09.02.2023 до суду надійшло клопотання від представника відповідача про допит у якості свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ..

Ухвалою суду від 09.02.2023 суд відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача про допит свідків. Крім того, вказаною ухвалою, було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

17.04 2023 від представника відповідача були подані через канцелярію додаткові пояснення до відзиву на позов.

В судове засідання позивач не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась в установленому законом порядку. Про причини неявки не повідомила.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Зудінов О.О. підтримав вимоги позовної заяви, просив задовольнити позов з наведених підстав.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, просив відмовити в його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судовим розглядом встановлено, що позивач працювала на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення з 11.08.2021.

З матеріалів справи вбачається, що 07.02.2022 позивач була персонально (під розпис) попереджена про наступне можливе звільнення з роботи.

08.02.2022 позивач ознайомлена з пропозицію від 07.02.2022 щодо переведення її на вакантну посаду провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення у відділ забезпечення матеріальними ресурсами. Також їй був запропонований для ознайомлення перелік інших вакантних посад у відповідача. Разом з тим, позивач, у присутності інших працівників відповідача відмовилася від підписання ознайомлення з пропозицією щодо її переведення на посаду провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення відділу забезпечення матеріальними ресурсами та відмовилась від ознайомлення з іншими вакантними посадами, про що було складено відповідний акт, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 83).

Аналіз положень ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України дає підстави для висновку, що власник вважається таким, що належно виконав вказані вимоги (ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України) щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 (провадження № 6-40цс15), де зазначено, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Виходячи з вищенаведеного, судом дійшов висновку, що позивачці своєчасно були запропоновані конкретна посада та вакантні посади, що, зокрема, узгоджується з наступним.

Наказом відповідача від 04.05.2022 № 71 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено з посади заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення 06.05.2022 у зв`язку зі скороченням штату працівників управління (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту цієї норми права вбачається, що така правова підстава звільнення як скорочення чисельності працівників охоплюється процесом зміни в організації виробництва і праці.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених в пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 з наступними змінами і доповненнями роз`яснено про те, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був він попереджений за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Частина 3 цієї ж норми права визначає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника (постанова Верховного Суду від 09.08.2017 у справі № 6-1264цс17). Відтак, межі свободи вибору у контексті права на працю за п. 1 ст. 40 КЗпП України визначаються кваліфікаційними вимогами до посади, яким працівник має відповідати.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пленум Верховного Суду у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 роз`яснив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є доказами про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі. Таким чином, принцип доцільності під призмою ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає свободу розсуду і розпорядження роботодавцем своїми суб`єктивними правами, виходячи з міркувань ефективного розвитку підприємства, установи, організації, що відповідає його потребам.

Правомочність роботодавця у застосуванні п. 1 ст. 40 КЗпП України не може виходити за межі його повноважень, які можуть бути визначені нормативними актами чи статутом юридичної особи.

З урахуванням цього, працівник не може обґрунтовувати чи заперечувати доречність, доцільність, користь чи ефективність, для підприємства, установи, організації, змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності чи штату працівників. Суд перевіряє лише дотримання роботодавцем законодавства про порядок розірвання трудового договору за п 1 ст. 40 КЗпП України і не може обговорювати питання про доцільність проведення скорочення штату на підприємствах, в установах, організаціях, а тому при вирішенні трудового спору не може поставити це питання на обговорення і з`ясовувати думку сторін трудового спору. Тобто, яких цілей бажав досягнути роботодавець, чим він керувався при прийнятті рішення про скорочення чисельності і штату, чи можна було б уникнути скорочення працівників, в судовому порядку не доводиться роботодавцем, та не оспорюється працівником.

З матеріалів справи вбачається і не спростовується позивачем, що 07.02.2022 позивач була попереджена про майбутнє вивільнення із займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Разом з тим, суд вважає, що вимога позивача поновити його на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення УАБ УСА ВРУ, не підлягає задоволенню, оскільки внесення змін у штатний розпис належить до внутрішньогосподарської діяльності суб`єкта господарювання та входить до його компетенції.

При цьому суд враховує висновок Верховного Суду по справі №755/3495/16-ц, зроблений під час розгляду справи за подібними правовідносинами, який зазначив, що рішення про визначення структури підприємства, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є виключною компетенцією власника підприємства або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Таким чином, вищезазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Аналізуючи доводи позивача, якими вона обґрунтовує позовні вимоги у сукупності з наданими доказами, суд прийшов до висновку, що твердження позивача про порушення роботодавцем вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо не пропонування йому вільної вакантної посади є безпідставними, а тому їх відхиляє.

З урахуванням принципу диспозитивіності, закріпленого в ч.1 ст. 13 ЦПК України, та меж предмету доказування суд не приймає доводи представника позивача - адвоката Зудінова О.О., який зазначив, що відповідач не врахував переважного права позивача на залишення на роботі і не оцінив працівників з точки зору кваліфікації і продуктивністю праці, оскільки підставою заявленого позову є те, що відповідач не запропонував позивачу інші посади для працевлаштування.

На думку суду, відповідачем було дотримано процедуру звільнення позивача, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення УАБ УСА ВРУ та вимог допустити негайне виконання рішення в цій частині.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в поновленні позивача на роботі, то приписи ч.2 ст. 235 КЗпП України не застосовуються, оскільки підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 4-5, 7-13, 76-81, 89, 223, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15.12.2017.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

відповідач: Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, 01008, м. Київ, вул. Банкова, 6-8,

Суддя Р.В. Новак