Справа № 591/6947/22
Провадження № 2/591/2602/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2023 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Северинової А.С.,

з участю секретаря cудового засідання Рудь В.В.,

представників позивача Нікітченко Є.В., Юрченка В.М.,

представника відповідача Бабченко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 591/6947/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про скасування акта про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, визнання недійсним та скасування запису у трудовій книжці, -

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , через систему «Електронний суд» звернулась до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнила, та мотивує вимоги тим, що з 05 серпня 2021 року відповідно до наказу № 337 о/с вона була прийнята на посаду артиста оркестру Головного управління Національної поліції України в Сумській області. Після вторгнення Російської Федерації на територію України в м. Суми проходили бойові дії та бомбардування. 24 лютого 2022 року керівником оркестру ОСОБА_3 була надана усна вказівка всім членам оркестру не виходити на роботу, роз`їхатися або бути вдома до особливого розпорядження. Позивачка зазначає, що вона постійно знаходилася в м. Суми та була на зв`язку зі своїм керівництвом. 08-10 березня керівництвом м. Суми повідомлено про евакуацію населення (жінок та дітей) до ОСОБА_4 та Польщі. 10 березня 2022 року вона повідомила, що планує виїжджати з м. Суми на евакуацію. В цей же день вона виїхала другим коридором до м. Львова, де їх пересадили в інші автобуси, в результаті чого вона виїхала до Польщі.

Позивачка вказує, що весь цей час до 11 березня 2022 року вона постійно спілкувалася з своїм керівником ОСОБА_3 10 березня 2022 року керівник оркестру наполегливо пропонував написати заяву про звільнення за власним бажанням і цю заяву подати в найближче відділення поліції. Цього зробити вона вже не могла, оскільки автобуси рухалися з Львова до кордону з Польщею. Крім того, вона була переконана в тому, що виїжджає з м. Суми тимчасово, звільнитися з оркестру не хотіла, бо мала намір продовжувати працювати. Після 10 березня 2022 року ніяких повідомлень, смс-повідомлень, телефонних дзвінків від керівника оркестру не надходило, вона чекала від керівника вказівки про вихід на роботу.

Перебуваючи в Польщі, приблизно в квітні місяці на її телефон зателефонувала жінка, яка представилася працівником кадрів ГУНП та дружиною ОСОБА_3 . Під час розмови вона кричала «чому не повідомивши нікого, евакуювалася до Польщі», на що вона зазначила, що попереджала особисто керівника оркестру ОСОБА_3 . Про її звільнення та складання акта про її відсутність на робочому місці представник кадрів не повідомила. Після цього жодного разу з місця роботи ніхто не телефонував, а вона продовжувала чекати особистих вказівок керівника оркестру.

Зазначає, що 23 листопада 2022 року вона повернулася до м. Суми, а 24 листопада 2022 року звернулася до відділу кадрів Головного управління Національної поліції України в Сумській області, де і дізналася про складання акта про її відсутність на робочому місці, згідно якого її звільнили за прогул та наказ про її звільнення від 11 березня 2022 року № 92 о/с. В день звернення до відповідача з 24 листопада 2022 року зверталася для отримання наказу про звільнення та трудової книжки. 29 листопада 2022 року вона отримала копію наказу про звільнення та трудову книжку, про що мається відмітка на отриманому наказі та дізналася про своє звільнення за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що її відсутність на роботі була викликана поважною причиною, а саме активними бойовими діями на всій території України, та наявності загрози її життю, тому її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули є безпідставним та здійснене з порушенням трудового законодавства.

Крім того, внаслідок її звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули у неї за її переконанням з`явилася занижена самооцінка як особистості та втратила віру у справедливість. Враховуючи специфіку своєї спеціальності відповідні музичні організації або структури, кількість яких обмежена, негативно реагують на звільнення за статтею. Влаштуватися на посаду вчителя музики або музиканта неможливо, тому вона вимушена прикладати надзвичайних зусиль для поновлення нормальних життєвих відносин. Розмір моральної шкоди вона оцінює у сумі 50000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд:

- скасувати акт про встановлення факту її відсутності на робочому місці від 11 березня 2022 року №15/82/01-2022;

- скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Сумській області № 92 о/с від 11 березня 2022 року про її звільнення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України;

- поновити її на посаді артиста оркестру Головного управління Національної поліції в Сумській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року по 26 грудня 2022 року в сумі 184 495 грн 90 коп.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на її користь моральну шкоду в сумі 50000 грн;

- визнати недійсним та скасувати запис № 8 від 11 березня 2022 року в трудовій книжці ( НОМЕР_1 ) про її звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (на підставі наказу ГУНП № 92 о/с від 11 березня 2022 року).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 04 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

16 січня 2023 року позивачка усунула недоліки позовної заяви.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 січня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому, зазначає, що факт прогулу ОСОБА_1 без поважних причин підтверджується актом про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 11 березня 2022 року за вих. № 15/82/01-2022. Враховуючи наявний факт прогулу позивачкою 11 березня 2022 року, підтверджений відповідним актом, відсутні правові підстави для скасування наказу про звільнення останньої. Зауважує, що позивачка у позовній заяві підтверджує факт, що 10 березня 2022 року виїхала із м. Суми до м. Львів, а потім 11 березня 2022 року до Польщі, що зокрема, підтверджується наданою позивачкою копією свого закордонного паспорту. При цьому, ОСОБА_1 у позові не наводить переконливих доказів про те, що у неї існувала гостра (невідкладна) необхідність у перетині державного кордону 11 березня 2022 року. Посилання позивачки на введений воєнний стан в Україні, як на підставу поважності причин невиходу на роботу, не заслуговують на увагу, оскільки вказане не звільняє її від обов`язку виконувати роботу передбачену трудовим договором. Так, позивачем не заперечується, а відповідним актом про невихід на роботу підтверджується факт відсутності позивачки на роботі 11 березня 2022 року.

Щодо стягнення моральної шкоди, відповідач вважає, що з матеріалів позовної заяви не встановлено з яких міркувань позивачка виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, чим підтверджується факт заподіяння позивачці моральних страждань або втрат немайнового характеру, з чого вона виходила визначаючи грошову суму в рахунок стягнення моральної шкоди та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, тому позовна вимога про стягнення моральної коди є необґрунтованою.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначає, що дана позовна вимога є похідною, а отже, передчасною. Окрім того, звертає увагу, що позивачкою наведено невірний період розрахунку, оскільки 11 березня 2022 року є останнім робочим днем.

У відповіді на відзив представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Нікітченко Є.В. зазначила, що у зв`язку із загрозою для свого життя та активними бойовими діями на всій території України позивачка вимушена була виїхати до більш безпечнішого місця, а саме за кордон.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач наголошує, що введення на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану, на який посилається позивачка, у зв`язку з чим вона для збереження свого життя вимушена була виїхати за межі України, не є об`єктивною обставиною, яка безумовно перешкоджала їй з`явитися на роботу. Відтак, в діях позивачки ОСОБА_1 наявний склад дисциплінарного проступку та наявна її вина, отже, мав місце прогул, у зв`язку з чим, ГУНП в Сумській області прийняте законне та обґрунтоване рішення про звільнення позивачки з роботи на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_1 адвокат Нікітченко Є.Ю. та Юрченко В.М. підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ГУНП в Сумській області Бабченко О.І. заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомив, що він є начальником оркестру ГУНП. 24 лютого 2022 року атестований склад поліції був піднятий по тривозі, з четвертої години ранку він був на роботі. Ближче до восьмої години було зібрано особистий персонал. Начальник кадрів дав команду вільнонаймані посади, у тому числі, і позивачку, відпустили додому. До середини березня 2022 року всі вільнонаймані працівники були вдома, точної дати він не пам`ятаю. Усередині березня 2022 року була надана вказівка виходити на роботу. У них була група в вайбері, він проводив інструктажі. До вказівок керівництва люди висловлювали побажання виїхати до батьків, позивачка проживала в м. Суми. З початку березня 2022 року позивачка зникла з усіх месенджерів. У зв`язку з цим, він усно доповів у кадровий апарат, де вона знаходиться. Через декілька днів вона усно звернулася, що виїжджає за кордон. Він пропонував їй написати заяву на звільнення, однак, реакції не було. Після 11 березня 2022 року позивачка до нього не зверталась. Мати позивачки була повідомлена про негативні наслідки. Про виїзд позивачки він дізнався від її подруги. Також свідок пояснив, що по першому дзвінку позивачка мала з`явитись на роботу. Водночас, станом на 10-11 березня 2022 року вказівки виходити на роботу не було. До позивачки не зверталися із пропозиціями написати письмові пояснення з приводу прогулу. Наказ про звільнення, трудову книжку їй у день звільнення не вручали та поштою не направляли.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Сумській області від 05 серпня 2021 року за № 337 о/с ОСОБА_1 з 05 серпня 2021 року призначена на посаду артиста оркестру Головного управління Національної поліції в Сумській області (а.с. 43).

Наказом Головного управління Національної поліції в Сумській області від 11 березня 2022 року за № 92 о/с звільнено ОСОБА_1 з посади артиста оркестру з 11 березня 2022 року відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України на підставі акта про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 11 березня 2022 року № 15/82/01-2022 (а.с. 10, на звороті, 42).

Вказані відомості внесені до трудової книжки позивача (а.с. 7-8).

Згідно з актом про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 11 березня 2022 року за № 15/82/01-2022, складеного комісією у складі: музиканта оркестру ГУНП старшого сержанта поліції Закаблука О.М., артиста оркестру ОСОБА_5 11 березня 2022 року артист оркестру ГУНП ОСОБА_1 не вийшла на робоче місце. Цього ж дня у телефонному режимі з останньою було встановлено факт самовільного, без відповідного дозволу, перетину межі України (а.с. 44).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом із тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Вказаних висновків щодо застосування відповідних норм права дійшов також Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 187/1469/18, які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звільнення позивачки з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України став акт про встановлення факту її відсутності 11 березня 2022 року на робочому місці від 11 березня 2022 року № 15/82/01-2022.

Водночас, 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року №341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року №757/2022, від 6 лютого 2023 року № 28/2023, і такий триває до тепер.

На виконання протокольної ухвали суду про надання доказів на підтвердження організації роботи оркестру, у якому працювала позивачка в умовах воєнного стану відповідач надав лист начальника оркестру капітана поліції Кондакова Є.О. від 17 квітня 2023 року № 45/82/01-2023 про те, що 24 лютого 2022 року усною вказівкою начальника УКЗ ГУНП цивільний персонал оркестру був розпущений по домам чекати додаткових розпоряджень керівництва ГУНП. З 24 лютого 2022 року по 11 березня 2022 року атестовані співробітники оркестру перебували на службі в місті Суми, виконуючи накази керівництва, а вільнонайманий склад знаходився за місцем мешкання і залишався на зв`язку. Регулярно ним особисто робилися переклички в вайбері, проводились телефонні розмови з роз`ясненням ситуації, наданням необхідних інструкцій (а.с. 68).

Разом з тим, як вбачається з табеля обліку робочого часу вільнонайманого складу оркестру ГУНП за лютий 2022 року, період роботи позивачки ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року, тобто з початку введення на території України режиму воєнного стану, по 28 лютого 2022 року проставлений в табелі обліку як робочі дні (а.с. 69).

При цьому, в табелі обліку робочого часу вільнонайманого складу оркестру ГУНП за березень 2022 року період роботи позивачки ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року по 31 березня 2022 року проставлений як «н/в» (а.с. 70), що як пояснив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , може означати як невихід або невідоме перебування, у той час як позивачку було звільнено за допущений прогул саме 11 березня 2022 року.

Водночас, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 вказав, що станом на 11 березня 2022 року, тобто на момент прийняття відповідачем оскаржуваного наказу про прогул, вказівки вільнонайманому складу, до якого відносилась позивачка, виходити на роботу не було.

Вказані обставини підтверджуються також відповіддю начальника оркестру капітана поліції Кондакова Є.О. від 17 квітня 2023 року № 45/82/01-2023 на адресу начальника ВПЗ ГУНП, у якій зазначено, що з 24 лютого 2022 року по 11 березня 2022 року вільнонайманий склад знаходився за місцем мешкання і залишався на зв`язку.

За таких обставин, суд погоджується з доводами позовної заяви про незаконність оскаржуваного наказу про звільнення позивачки, оскільки станом на момент її звільнення 11 березня 2022 року не була надана вказівка про її вихід на роботу, а діяла усна вказівка начальника УКЗ ГУНП про залишення по домах та очікування додаткових розпоряджень керівництва ГУНП.

При цьому, формулювання в акті про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 11 березня 2022 року про те, що позивачка самовільно, без відповідного дозволу, перетнула межі України не заслуговує на увагу суду, оскільки відповідачем не надано належних і допустимих доказів про встановлення позивачці заборони на перетин Державного кордону України та необхідність отримання для цього спеціального дозволу.

Також матеріали справи не містять даних про те, чи зажадав відповідач від позивачки пояснень з приводу її відсутності на робочому місці, чи відбиралися такі пояснення або чи відмовилась позивачка від дачі письмових пояснень.

За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивачки за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ від 11 березня 2022 року № 92 о/с є незаконним та підлягає скасуванню з поновленням позивачки на посаді артиста оркестру Головного управління Національної поліції в Сумській області з 11 березня 2022 року.

Разом з тим, на думку суду, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині скасування акта про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 11 березня 2022 року № 15/82/01-2022, оскільки у справах про поновлення на роботі належним способом захисту порушеного права є вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Крім того, за обставин визнання судом незаконності звільнення позивачки з роботи вказаний акт про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці не має жодного правового наслідку.

Також суд вважає безпідставними позовні вимоги в частині визнання недійсним запису в трудовій книжці про звільнення позивачки за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Отже, вказане питання підлягає вирішенню в позасудовому порядку.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про доходи Головного управління Національної поліції в Сумській області від 19 грудня 2022 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 899 грн 98 коп. (а.с. 12).

У позовній заяві позивачка просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року по 26 грудня 2022 року, що становить 205 робочих днів.

На підставі ст. 13 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року (першого робочого дня після звільнення позивачки) до 26 грудня 2022 року, що становить 184 495 грн 90 коп. із розрахунку: 899,98 грн * 205 робочих днів.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, внаслідок порушення законних прав позивачка понесла моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача.

Розмір завданої відповідачем моральної шкоди позивачка оцінює в сумі 50 000 грн.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Під час судового розгляду встановлено, що дії відповідача щодо незаконного звільнення позивачки на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин, призвели до порушення її законних прав, завдали їй переживань та страждань, пов`язаних з необхідністю вжиття додаткових зусиль для організації свого життя.

В той же час, визначаючи розмір завданої позивачці моральної шкоди, суд враховує характер порушення її прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад розумності та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.

Оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовною вимогою немайнового характеру про поновлення на роботі, а також за майновою вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 1984 грн 80 коп. (2481 грн * 0,4 + 2481 грн * 0,4).

У зв`язку із частковим задоволенням позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, а саме на 4 % (2000 грн * 100 % / 50000 грн), з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 39 грн 70 коп. (4 % від 992,40 грн).

Однак, у зв`язку з відмовою в позові в частині позовних вимог про скасування акта про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці та визнання недійсним та скасування запису у трудовій книжці відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір за вказаними вимогами покладається на позивачку.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Сумській області від 11 березня 2022 року № 92 о/с про звільнення ОСОБА_1 відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді артиста оркестру Головного управління Національної поліції в Сумській області.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2022 року по 26 грудня 2022 року в сумі 184 495 грн 90 коп.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 2000 грн.

Відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 39 грн 70 коп.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь держави в сумі 1984 грн 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Сумській області, місцезнаходження: м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 23, .

Повне судове рішення складено 05 травня 2023 року.

Суддя А.С. Северинова