Постанова

Іменем України

15 травня 2023 року

м. Київ

справа № 564/328/22

провадження № 61-341св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Рудика Світлана Юхимівна, на рішення Костопільського районного суду Рівненської області, в складі судді Олійника П. В.,

від 22 серпня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,

від 22 грудня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 25 жовтня 2003 року вона є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться на

АДРЕСА_1 .

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 28 липня 2011 року, яке набрало законної сили, скасовано державний акт серії ЯА

№ 045521 на право власності на земельну ділянку площею 0,0812 га за адресою: АДРЕСА_2 , виданий на ім`я ОСОБА_3 , та скасовано його державну реєстрацію. Зобов`язано ОСОБА_3 відновити межу, яка проходила між земельними ділянками на АДРЕСА_1 та

АДРЕСА_2 в тій конфігурації, яка існувала станом

на 20 серпня 1964 року.

18 червня 2013 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 1267 подарував своєму сину ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0812 га, по АДРЕСА_1 .

Через не відновлення конфігурації меж між її земельною ділянкою та суміжною земельною ділянкою відповідача, у зв`язку із переоформленням права власності на спірну земельну ділянку на ОСОБА_2 за визнаним судом недійсним державним актом на право власності на земельну ділянку, вона позбавлена можливості завершити оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,0438 га на АДРЕСА_3 , переданої їй згідно із рішенням Костопільської міської ради від 29 грудня 2003 року № 254.

Оскільки дарувальник ОСОБА_3 на момент вчинення правочину не був власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір дарування вказаної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 18 червня 2013 року приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Дідовець А. Г., зареєстрований за № 1267;

- скасувати запис № 1340661 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0812 га, кадастровий номер :02:004:0138, розташовану на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 18 червня

2013 року площею 0,0812 га, кадастровий номер :02:004:0138, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 18 червня 2013 року приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Дідовець А. Г., зареєстрований за № 1267.

Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 1340661 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0812 га, кадастровий номер :02:004:0138, за адресою: АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Дідовець А. Г. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 3243472 від 18 червня 2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суди встановили, що ОСОБА_3 втратив право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_2 на підставі рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 28 липня 2011 року, а отже дарувальник не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні оспорюваного правочину, оскільки фактично не вважався власником відчужуваної ним земельної ділянки.

Крім того суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки встановив, що про існування оспорюваного договору дарування від 18 червня 2013 року позивач дізналась у 2022 році.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Рудика С. Ю., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

03 січня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Рудик С. Ю. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У лютому 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає те, що суди не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6640/21,

від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17,

від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що саме оспорюваний договір дарування від 18 червня 2013 року є перешкодою для отримання позивачем документа про право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_3 .

Вважає, що звертаючись до суду ОСОБА_1 не зазначила конкретні факти порушення її прав внаслідок укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування від 18 червня 2013 року.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Євгеюк О. Є. подав відзив на касаційну скаргу, доводи якого не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки відзив подано з пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження, а підстав для його продовження колегією суддів не встановлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, на АДРЕСА_1 , який успадкувала після смерті батька - ОСОБА_4 .

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 28 липня 2011 року у справі № 2-78/11, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 до Костопільської міської ради, ОСОБА_3 . Скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 045521, виданий на ім`я ОСОБА_3 , площею 0,0812 га за адресою:

АДРЕСА_2 , та скасовано його державну реєстрацію; зобов`язано ОСОБА_3 відновити межу, яка проходила між земельними ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ,в тій конфігурації, яка існувала станом на 20 серпня 1964 року.

Згідно з договором дарування від 18 червня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А. Г. за № 1267, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0812 га, кадастровий номер :02:004:0138, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 .

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Вказаною нормою права визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК Українипередбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (частина третя статті 215, 215 ЦК України).

Під час вирішення позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 182 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Обґрунтовуючи право на звернення до суд з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, через відсутність відновлення конфігурації меж між її земельною ділянкою на АДРЕСА_3 та суміжною земельною ділянкою відповідача на АДРЕСА_2 , у зв`язку із переоформленням права власності на спірну земельну ділянку на

ОСОБА_2 на підставі визнаного судом недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, вона позбавлена можливості завершити оформлення право власності на свою земельну ділянку по

АДРЕСА_3 .

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

Із рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 28 липня 2011 року у справі № 2-78/11 вбачається, що власник земельної ділянки на АДРЕСА_2 ОСОБА_3 внаслідок самовільного зайняття частини земельної ділянки, яка належала батьку ОСОБА_1 , створює останній, як новому власнику, перешкоди у користуванні земельною ділянкою та обслуговуванні господарських споруд, що є підставою, зокрема для зобов`язання ОСОБА_3 відновити межу, яка проходила між земельними ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Однак, незважаючи на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 28 липня 2011 року у справі № 2-78/11, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 , на підставі скасованого судом державного акту на право власності на земельну ділянку, 18 червня 2013 року подарував

ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0812 га по АДРЕСА_2 .

Вочевидь цей правочин впливає на права та інтереси ОСОБА_1 , за позовом якої і було скасовано державний акт ОСОБА_3 , що надає їй право оспорювати в судовому порядку договір дарування між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що дарувальник не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні правочину від 18 червня 2013 року, оскільки фактично не вважався власником відчужуваної земельної ділянки з огляду на рішенняКостопільського районного суду Рівненської області від 28 липня 2011 року у справі № 2-78/11.

Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених обставин, не суперечать висновкам, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6640/21,

від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17,

від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, на які заявник посилається як на підставу касаційного оскарження судових рішень.

Зважаючи на викладене, переглянувши оскаржені судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування, оскільки суди попередніх інстанцій, з огляду на надані учасниками справи докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Рудика Світлана Юхимівна, залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 грудня

2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта