КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/2183/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року м. Київ

Справа № 757/49643/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Лужецької О.Р.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до народного депутата України ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії та стягнення компенсації,

встановив:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії та стягнення компенсації.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 09.09.2021 він надіслав до народних депутатів України ІХ скликання звернення та заяву про внесення до Верховної Ради України проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту», який був ним підготовлений, на що отримав відповідь від народного депутата України ОСОБА_2 , в якій вказано, що його звернення надіслано до Комітету Верховної Ради України з питань освіти, науки та інновацій, оскільки порушені ним питання належать до відання названого Комітету. Зазначає, що ОСОБА_2 є народним депутатом України та відповідно до законодавства уповноважена внести проект закону до Верховної Ради України, так як є суб`єктом законодавчої ініціативи. Проте відповідачем було надіслано звернення позивача до Комітету Верховної Ради України з питань освіти, науки та інновацій, що на його думку є протиправним, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд зобов`язати народного депутата України ОСОБА_2 розглянути його заяву від 09.09.2021 року згідно з чинним законодавством та, оскільки були порушенні його права, просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію в розмірі 40 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 05 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що жодним законодавчим актом України не передбачено, що внести проект закону до Верховної Ради України можуть лише ті народні депутати, які є членами відповідного Комітету. Крім того, незалежно від членства народного депутата України до будь-якого Комітету Верховної Ради України, відповідно до ст. 93 Регламенту Верховної Ради України, після внесення проекту закону, він надсилається до відповідного Комітету, який відповідно до предметів відання комітетів визначається головним з підготовки і попереднього розгляду законопроекту, проекту іншого акта.

Більше того, як народним депутатом України ОСОБА_2, так й судом першої інстанції зазначено, що звернення позивача є пропозицією, проте у зверненні позивача зазначено, що звернення є заявою. Звернення, як пропозиція, і звернення, як заява, чітко розділяються статтею 3 Закону України "Про звернення громадян". ОСОБА_2 є народним депутатом України, який у відповідності із наведеним законодавством уповноважений внести проект закону до Верховної Ради України, так як є суб`єктом законодавчої ініціативи. Проте, народним депутатом України ОСОБА_2 звернення позивача було надіслано до Комітету Верховної Ради України з питань освіти, науки та інновацій, що, на його думку, є протиправним.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач - народний депутат України ОСОБА_2 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення, оскільки стаття 93 Конституції України та стаття 12 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачають наявність у неї як народного депутата права, а не обов`язку законодавчої ініціативи. У той же час, жоден законодавчий акт України не передбачає обов`язку народного депутата вносити до Верховної Ради України законопроекти на вимогу громадян. Відтак, у позивача не могло було бути законних сподівань на гарантоване подання відповідачем його пропозицій по внесенню змін до Закону України «Про вищу освіту» як законодавчої ініціативи.

Також відповідач пояснила, що в ході розгляду звернення позивача від 09 вересня 2021 року вона вбачала неконституційність (в силу неузгодженості з приписами частини другої статті 53 Конституції України) наведеної у зверненні пропозиції щодо наділення усіх осіб з інвалідністю І та II груп безумовним правом безоплатно здобувати вищу освіту за другою спеціальністю. Згадана частина друга статті 53 Конституції України передбачає, що громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Те, що позивач у зверненні пропонував зробити право на безоплатну другу освіту безумовним, тобто таким, що не ґрунтується на результатах конкурсу, суперечить цьому конституційному припису.

Разом з тим, оскільки відповідач не є членом профільного комітету, до предмета відання якого належать питання освіти, не володіє спеціальними знаннями у цій сфері (у Верховній Раді працює над розробкою законодавства з питань платіжних систем, боротьби з легалізацією коштів, здобутих злочинним шляхом, та з фінансуванням тероризму), та не може фахово оцінити, наскільки узгоджуються з сучасними можливостями закладів освіти, відповідають державній політиці у сфері освіти та узгоджуються із світовою практикою з цих питань пропозиції позивача щодо надання права на повторне безоплатне здобуття вищої освіти особами, які були відраховані з закладу вищої освіти. Не мала також можливості фахово оцінити і твердження позивача, викладене у супровідних до пропозицій документах, щодо того, що прийняття положень його законопроекту не потребує додаткових витрат з Державного бюджету України.

Оскільки відповідач вбачала невідповідність запропонованих позивачем змін до Закону України «Про вищу освіту» положенням Конституції України, тому вважає, що реєстрація запропонованих позивачем змін призвела б до використання депутатського мандата всупереч законним інтересам суспільства і держави, що забороняє робити Закон України «Про статус народного депутата України».

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 зазначив, що підтримує апеляційну скаргу та просить задовольнити, оскільки відповідачем не було зазначено жодного нормативно-правового акту, згідно з яким встановлені будь-які обмеження щодо внесення проекту закону не членами профільного комітету, у зв`язку з чим виникла би підстава надіслання звернення до профільного комітету.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, на адресу електронної пошти, з якої позивачем було надіслано до суду апеляційної інстанції його апеляційну скаргу та відповідь на відзив.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності.

Тому відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 є народним депутатом України та відповідно до законодавства уповноважена внести проект закону до Верховної Ради України, оскільки є суб`єктом законодавчої ініціативи, при цьому надіслання нею звернення позивача до Комітету Верховної Ради України з питань освіти, науки та інновацій вважає протиправним.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09 вересня 2021 року ОСОБА_1 надіслав до народних депутатів України ІХ скликання заяву про внесення до Верховної Ради України проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту». З заяви вбачається, що до неї було додано проект закону, пояснювальна записка, порівняльна таблиця. (а.с.6)

13.09.2021 року народний депутат України ОСОБА_2 розглянула заяву ОСОБА_1 та надіслала на його електрону адресу лист-відповідь, в якому зазначено, що його звернення з пропозиціями змін до Закону України «Про вищу освіту» надіслано нею до Комітету Верховної Ради України з питань освіти, науки та інновацій, оскільки порушені питання належать до відання названого Комітету. (а.с.16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних доказів того, що його цивільне право або інтерес порушено, обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, заявлені вимоги не ґрунтуються на вимогах законодавства, а тому не підлягають задоволенню.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, висновки суду відповідають обставинам справи, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 93 Конституції України визначено, що право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.

Відповідно до п.3 ст. 14 Закону України «Про статус народного депутата України» порядок здійснення повноважень народних депутатів в органах Верховної Ради України визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду. Пропозиції (зауваження) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, народний депутат України ОСОБА_2 розглянула заяву ОСОБА_1 від 09.09.2021 р., в результаті чого звернення з пропозиціями змін до Закону України «Про вищу освіту» надіслано нею до Комітету Верховної Ради України з питань освіти, науки та інновацій, оскільки порушені питання належать до відання названого Комітету.

Доводи апеляційної скарги позивача про невірне встановлення обставин справи, оскільки ним було надіслано народному депутату заяву, а не пропозицію, - колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені доводи спростовуються змістом оскаржуваного рішення, з якого вбачається, що предметом розгляду народним депутатом ОСОБА_2 було звернення ОСОБА_1 у вигляді заяви від 09.09.2021 року.

При цьому порушень вимог ст. 15 Закону України порушено не було, оскільки відповідь на звернення ОСОБА_1 була надана відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про звернення громадян», якою визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Доводи апеляційної скарги позивача про неналежну оцінку судом першої інстанції дій відповідача, яка є народним депутатом України та уповноважена внести проект закону до Верховної Ради України, так як є суб`єктом законодавчої ініціативи, проте звернення позивача було протиправно надіслано до Комітету Верховної Ради України з питань освіти, науки та інновацій, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі доводи суперечать вимогам законодавства.

Так, статтею 93 Конституції України та статтею 12 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено , що народний депутат має право законодавчої ініціативи, яке реалізується у формі внесення до Верховної Ради України: 1) законопроекту; 2) проекту постанови; 3) іншої законодавчої пропозиції.

З викладених норм вбачається, що питання реалізації права законодавчої ініціативи глава держави, уряд та народні депутати вирішують на власний розсуд.

Відповідно до п.13 ст. 24 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат зобов`язаний розглядати звернення виборців відповідно до вимог та в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян».

Народний депутат розглядає всі одержані ним пропозиції, заяви та скарги виборців, узагальнює їх, за необхідності вносить відповідні пропозиції до Верховної Ради України та її органів, а також до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

У разі необхідності народний депутат надсилає пропозиції, заяви та скарги громадян органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам, установам та організаціям, до повноважень яких входить розгляд звернень громадян чи вирішення порушених у них питань по суті. Про результати розгляду пропозицій, заяв та скарг громадян органи та посадові особи зобов`язані повідомити громадянина, від якого надійшло звернення, і народного депутата у терміни, встановлені Законом України "Про звернення громадян".

Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» від 29 серпня 2019 року № 19-IХ до предметів відання Комітету Верховної Ради України з питань освіти, науки та інновацій відносяться: освіта; наука, науково-технічна діяльність та наукові парки; правовий статус та соціальний захист наукових, педагогічних і науково-педагогічних працівників; інноваційна діяльність, розвиток високих технологій (крім питань, які віднесені до предметів відання інших комітетів); засади здійснення наукових і науково-технічних експертиз.

Отже, положеннями Закону України «Про статус народного депутата» не передбачено обов`язку народного депутата щодо законодавчої ініціативи на вимогу громадян, натомість п. 13 ст. 24 Закону визначено, що за результатами розгляду звернення народний депутат вносить відповідні пропозиції до Верховної Ради України та її органів за необхідності.

Таким чином, судом першої інстанції правильно були відхилені доводи позивача щодо протиправності дій народного депутата про направлення заяви позивача про внесення до Верховної Ради України наданого ним законопроекту до Комітету Верховної Ради України з питань освіти, науки та інновацій.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені вимоги не ґрунтуються на вимогах законодавства, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 травня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.