РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2023 року

м. Рівне

Справа № 564/1067/22

Провадження № 22-ц/4815/380/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скорпад Валентина Володимирівна

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Михайлова В.О. на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року, ухваленого в складі судді Олійника П.В., дата складання повного тексту рішення 28 грудня 2022 року, у справі № 564/1067/22

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скорпад Валентина Володимирівна про визнання недійсними договорів дарування.

Позов обґрунтований тим, що 04.03.2009 року позивачка уклала договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та договір дарування земельної ділянки, згідно яких подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях по 1/2 частині кожному безоплатно житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд. Вказує що дані договори укладені помилково, оскільки вона мала наметі укласти договір довічного утримання. Крім того, при укладанні даних договорів, приватним нотаріусом не було роз`яснено, що нею укладаються договори дарування, а не довічного утримання.

Вважає, що відповідачами не набуто право власності на отримане в дар майно, оскільки державну реєстрацію права власності не проведено тому вони фактично не прийняли дарунок.

Просила суд визнати недійсними вказані договори дарування, у зв`язку з тим, що вона помилилася щодо природи правочинів, оскільки вважала, що передаючи своє майно, відповідачі мали пожиттєво її доглядати та утримувати, а в разі смерті похоронити.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скорпад Валентина Володимирівна, про визнання недійсними договорів дарування.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 992,20 грн судового збору.

В своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що при укладенні договорів нотаріусом не було їй роз`яснено, що вона укладає договір дарування а не договір довічного утримання і що вказані договори мають різну правову природу, а також те, що ключі та технічну документацію на майно вона відповідачам не передавала. Крім того, примірник укладених договорів позивачка не мала та не могла ознайомитись із їх змістом. Вважає, що відповідачі не набули право власності на майно, оскільки після укладення договорів дарування не провели державну реєстрацію набутого майна та фактично не прийняли дарунок. Таким чином вищезазначені обставини вплинули на правильність сприйняття позивачем тих фактів та обставин за яких були укладені договори, вважаючи що передаючи своє майно особи які його отримали зобов`язані по життєво її утримувати та доглядати. Водночас суд першої інстанції не надав належної правової оцінки позиції відповідача ОСОБА_4 , який позов визнав та не прийняв будь-якого процесуального рішення щодо визнання позовних вимог одним з відповідачів, що є порушенням норм ЦПК. Крім того. Суд не проаналізував на предмет об`єктивності та правдивості покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Покликається на правові позиції Верховного Суду у аналогічних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу. Просить рішення суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що рішення суду законне та обгрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Встановлено, що 04.03.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було укладено договори дарування житлового будинку з надвірними будівлями за № 857 та земельної ділянки за № НОМЕР_1 , загальна площа 0,1000 га, призначення земельної ділянки, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному безоплатно та посвідчені приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В.

Відповідно до умов договорів вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Зміст ст. ст. 377,722, 726, 727 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснено. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса.

Після укладення договору дарування відповідачі прийняла майно в дар, а позивач має окреме власне житло за іншою адресою, отримує пенсію.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 ЦК України).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Зазначаючи про недійсність вчиненого нею договору дарування, позивач посилалася на відсутність у неї волевиявлення на безоплатне відчуження належної їй частини нерухомого майна. Зміст викладених позивачем обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, зокрема, про те, що мала намір на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 просила визнати недійсними договір дарування з підстав наявності в неї дефекту сприйняття дійсної юридичної природи вчинюваного правочину.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16) зроблено правовий висновок, що «відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що «лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Установивши, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування вона мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16».

Схожий за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2021 року в справі № 438/690/17 (провадження № 61-16265св19) зроблено висновок, що: «зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації […] Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування під час укладення оспорюваного договору дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Позивач передала обдаровуваному частину квартири, ОСОБА_2 як новий власник вступив у її володіння, а отже, позивачем не спростовано, що обдарований вступив у права власника майна. За встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину».

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Убачається, що в день укладення оспорюваного договору дарування нотаріус роз`яснила сторонам його зміст, правові наслідки його укладення.

Доказів, що на момент укладення договору дарування позивач потребувала догляду чи сторонньої допомоги через свій вік (63 роки на день укладення договорів) або незадовільний стан здоров`я чи матеріальне забезпечення матеріали справи не містять.

Внаслідок укладення спірного правочину позивач не позбулася єдиного житла, оскільки мала у власності інше житло.

Водночас позивач не зазначила, які саме положення договору дарування є такими, що спричинили неправильне розуміння нею правової природи правочину.

Крім того, ОСОБА_1 не обґрунтувала належним чином, як саме її внутрішня воля щодо складання договору дарування та волевиявлення на передачу житлового будинку та земельних ділянок відповідачам як мета правочину (договору довічного утримання), який вона насправді хотіла вчинити, були змінені впливом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та у чому саме такий вплив полягав.

Таким чином, установивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договорів дарування вона мала волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними в порядку статті 229 ЦК України.

Висновки суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених у скарзі постановах.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду та дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Михайлова В.О. залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 травня 2023 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.