24.08.2023 Справа № 756/517/22
Ун.№756/517/22
Пр.№2/756/742/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2023 року Оболонський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Майбоженко А.М.

секретаря Любін А.Ю.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки, діючи в її інтересах, звернувся до суду з позовом про повернення безпідставно набутих коштів, обґрунтовуючи його тим, що 18.09.2021 ОСОБА_4 здійснила переказ коштів на користь ОСОБА_2 з метою укладання договору на проведення внутрішніх і зовнішніх будівельних робіт у будинках за адресою: АДРЕСА_1 . Всього позивачкою було перераховано грошових коштів у сумі 300 000 грн. двома рівними платежами по 150 000 грн. На момент подання позову між сторонами не укладено жодного договору, не підписано актів про надання послуг, актів виконаних робіт, кошторисів, що свідчить про відсутність правових підстав для набуття цих коштів.

У зв`язку з викладеним, просить стягнути з відповідачки на свою користь 300 000 грн безпідставно набутих коштів, 5 121, 60 - інфляційне збільшення суми боргу, 2 194,52 грн - три відсотки річних.

Відповідачем поданий відзив на позов, в якому він заперечує проти нього, просить у його задоволенні відмовити у зв`язку з тим, що між сторонами фактично виникли договірні відносини. Відповідачем надавались позивачу послуги/роботи з проведення внутрішніх і зовнішніх будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 . Кошти, які були перераховані позивачем, є оплатою таких послуг та витратних матеріалів. Роботи на цьому об`єкті виконував не лише позивач, а інші задіяні ним працівники. Координацією робіт і безпосереднім спілкуванням з позивачем займався ОСОБА_5 , що підтверджується перепискою в додатку Вайбер, фотографіями та відеозаписами, які здійснені ним. Договір укласти не вдалось, оскільки між сторонами існували довірливі відносини, а згодом позивачка хотіла отримати значно більший обсяг робіт, ніж готова була оплатити. Незважаючи на відсутність договору, послуги відповідачем надавались.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що дійсно з ОСОБА_6 велось листування з приводу проведення робіт щодо покрівлі будинку очеретом, однак відповідач мав виконати внутрішні і зовнішні роботи, які не повязані з покрівлею будинку. Виконання робіт з покрівлі будинку очеретом позивач доручила ФОП ОСОБА_7 . Взаємовідносини позивача з відповідачем і ФОП ОСОБА_7 є відмінними, оскільки мали різну мету. Вважає, що листування у додатку Вайбер не є допустимим доказом, оскільки порушено таємницю листування і воно не стосується предмету доказування.

У запереченнях представник відповідача зазначила, що між відповідачем і ОСОБА_8 було укладено партнерський договір від 08.10.2020. Вони здійснювали спільний об`єм робіт для позивачки.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити.

Відповідач і його представник проти задоволення позову заперечували.

Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 18.09.2021 року позивачка здійснила перерахування коштів двома платежами по 150 000 грн на рахунок ОСОБА_2 на загальну суму 300 000 грн.

Позивач посилається на те, що ці кошти набуті відповідачем безпідставно, оскільки жодних договорів між ними не укладалось, роботи відповідачем не виконувались.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що він має спільний бізнес з ОСОБА_6 по облаштуванню очеретяної покрівлі будинків. Їх клієнтом і була позивачка. Кошти, сплачені 18.09.2021 були оплатою за надані послуги щодо покрівлі будинку. Жодних інших робіт між сторонами не обумовлювалось.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).

Таким чином, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).

У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Так, ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана поведінка особи є суперечливою, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 показав суду, що відповідач ОСОБА_2 є його бізнес-партнером. Їх бізнес полягає у встановленні очеретяної покрівлі на будинках. В 2021 році їх клієнтом була ОСОБА_4 , для якої вони здійснювали облаштування покрівлі в будинках АДРЕСА_1 . Договір між ними укладено не було, однак ними надано послуги. За його проханням ОСОБА_4 здійснила оплату за роботи та матеріали у розмірі 300 000 грн на рахунок ОСОБА_2 .

Факт виконання робіт, спільну участь ОСОБА_9 і ОСОБА_2 у них підтверджено також в суді свідком ОСОБА_10 .

З листування ОСОБА_8 з позивачкою за допомогою додатку Вайбер вбачається, що 18.09.2021 ними обумовлено сплату авансу у розмірі 300 000 грн. і ОСОБА_8 надано реквізити рахунку ОСОБА_2 (а.с.127-128).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови) зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Суд вважає, що відповідачем надано обґрунтовані заперечення з приводу заявлених у справі позовних вимог та докази, які ці заперечення підтверджують. Натомість стороною позивача не надано жодного доказу, який би спростовував цю обґрунтовану версію, підкріплену доказами. Лише самого посилання на недопустимість доказів (переписки в мессенджері Вайбер) і на наявність домовленості з ОСОБА_2 щодо проведення ремонтних робіт, не пов`язаних з покрівлею будинку, для суду недостатньо для спростування заперечень відповідача, які за своєю суттю є більш переконливими і надають змогу суду встановити, що кошти, які 18.09.2021 були перераховані позивачем на рахунок ОСОБА_2 є платою за роботи по облаштуванню очеретяної покрівлі за домовленістю з ОСОБА_8 .

У зв`язку з цим, суд вважає правильним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.5, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.08.2023

Суддя А.М. Майбоженко