ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/522/23 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 серпня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Дідух М.Є.

з участю сторін - представника відповідача ОСОБА_1 Дзюбінського О.М., представника позивача Акціонерного Товариства комерційний банк Приватбанк Жарського І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №607/17882/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2023 року у справі за позовом Акціонерного Товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухваленого суддею Губіш О.А.,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог посилається на те, що 22 січня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №ТЕАWGK, у відповідності до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 28600 доларів США на термін до 22 січня 2028 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконував, тому АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідача. 12.05.2009 було винесено судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказав, що на даний час рішення суду від 12.05.2009 не виконано боржником, прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 23457, 91 доларів США.

У зв`язку із порушенням зобов`язань відповідачем за кредитним договором, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми за період 22.09.2019 по 13.09.2022 в розмірі 2095, 79 доларів США, а також понесені судові витрати.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ТЕАWGK від 22.01.2008, а саме три відсотки річних від простроченої суми за період з 22.09.2019 по 23.02.2022 в розмірі 1706 (одну тисячу сімсот шість) доларів США 32 центи, що за курсом 36, 56 грн відповідно до розпорядження НБУ від 13.09.2022 складає 62383 (шістдесят дві тисячі триста вісімдесят три) грн. 06 (шість) коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати пропорційно до задоволених вимог в сумі 2019 ( дві тисячі дев`ятнадцять) грн. 53 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду від 22 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт вказує, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з порушеннями норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що посилання в рішенні суду на те, що рішення суду від 12.05.2009 р. про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано є безпідставним, оскільки позивачем в позовній заяві подана неповна та неточна інформація. Рішенням Козівського районного суду від 12 травня 2009 року позовні вимоги були задоволені, на виконання зазначеного рішення він виселився з житлового будинку та передав позивачу документи та ключі. Отже, позивач вже скористався правом, наданим йому ст.1050 ЦК України, заявивши вимогу про дострокове погашення кредиту.

У вересні 2015 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22.01.2008 року та рішенням Борщівського районного суду від 23 травня 2016 року у справі №607/15788/15-ц позов було задоволено частково. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13.09.2016 року рішення Борщівського районного суду від 23 травня 2016 року скасовано та ухвалене нове, яким в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв`язку із пропуском позовної давності.

Посилається на те, що він взяв кредит в розмірі 28600 дол. США, який фактично стягнуто шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням Козівського районного cyдy від 12.05.2009 року, в якому враховано суму тіла кредиту в розмірі 24686,96 дол. США станом на 02.12.2008 року. У позовній заяві позивач зазначив, що заборгованість складає уже 23364,83 дол. США.

Окрім того, в жовтні 2008 року банк в односторонньому збільшив відсоткову ставку нарахування відсотків із 12% до 15,2%, яка і була врахована при ухваленні рішення Козівського районного суду від 12.05.2009 р. При зверненні до суду із позовом 21.09.2015 р. банк проводить нарахування як тіла кредиту, так і відсотків та штрафних санкцій з врахуванням, збільшеної відсоткової ставки з дня отримання кредиту 22.01.2008 р. по 22.07.20І5 р., не враховуючи рішення Козівського районного суду від 12.05.2009 року.

Окрім того, ПАТ КБ ПриватБанк не зазначає у даній справі про рішення суду у справі №607/15788/15-ц, яким встановлено що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин при зверненні до суду більше як п`ять років та яким було відмовлено у позові, тому вимоги позивача у даній справі також не підлягають до задоволення з підстав пропуску позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ КБ ПриватБанк вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, а рішення суду законним та обґрунтованим і таким, що не підлягає до скасування з мотивів апеляційної скарги. Вказує, що відповідачем не виконано зобов`язань за кредитним договором і кредит не погашено, доказів на підтвердження доводів про виконання зобов`язань відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 22 січня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір № ТЕАWGK, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 28600 доларів США, з кінцевим терміном їх повернення 22 січня 2028 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Оскільки відповідачем належним чином не виконувалися зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом, позивач звернувся до Козівського районного суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором кредиту та звернення стягнення на майно.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 12 травня 2009 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі №2-160/09, вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ТЕАWGK від 22 січня 2008 року в розмірі 190089 грн 52 коп (24686, 96 доларів США за курсом 7, 70 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ №417/48 від 06.02.2009 року) звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 47, 50 кв.м., житловою площею 35, 3 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ комерційним банком «ПриватБанк» (49094 м.Дніпропетровськ вул.Набережна Перемоги, 50, ) з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у Козівському районі. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1700 грн, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 30 грн. та 8.50 грн, судового збору за виселення на р/р N«0. МФО 305299, .

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області у справі № 607/15788/15-ц апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Борщівського районного суду від 23 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Рішенням суду встановлено, що рішення Козівського районного суду від 12.05.2009 р. вступило в законну силу 23.05.2009 р., а з позовом банк в суд звернувся знову аж 21.09.2015 р., тобто більше як через п`ять років, чим допустив порушення ст.257 ЦК України. При подачі позовної заяви позивачем не було вказано та не доведено поважності причин пропуску звернення до суду. Також в судовому засіданні представник банку не заперечувала, що хоча банк і звертався із заявою про видачу виконавчого листа по даній справі, який був отриманий ними 01.06.2012 р., однак, він не був направлений на виконання і рішення суду не виконано при тому, що ключі від спірної квартири передані ОСОБА_1 банку. Квартира на день розгляду справи банком не реалізована, що підтвердила представник позивача. Також встановлено, що повідомлення про повернення боргу ОСОБА_1 направлялись ще 14.08.2008 та 06.11.2008р. (а.с.250, 251), інших повідомлень та дій зі сторони банку після ухвалення рішення Козівським райсудом від 12.05.2009 р. не було, що підтвердила її представник.Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин при зверненні до суду більше як п`ять років, тому у відповідності до вимог ст.309 ЦПК України рішення Борщівського райсуду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Прострочена сума заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором №ТЕАWGK від 22 січня 2008 року на час звернення до суду становить 23457, 91 доларів США, що вбачається із первинного банківського документу - виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , яка останнім не спростована належними та допустимими доказами.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення до суду із позовом - грудень 2022 року існує заборгованість відповідача за кредитним договором №ТЕАWGK від 22 січня 2008 року, тому позивач вправі нарахувати передбачені ч.2 ст.625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми по тілу кредиту в межах позовної давності із врахування дії закону у період воєнного стану.

Колегія суддів погоджується із наведеним висновком суду.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 ЦК України, визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором

Частиною 2 статті 625 ЦК України врегульовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядаючи справу № 905/600/18 навела свої висновки про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, сум.

Виходячи з того, що відсутні дані, що виконанням судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок повернення боргу погашена заборгованість за тілом кредиту в повному обсязі і доводів банку, підкріплених банківською випискою із рахунку ОСОБА_1 про заборгованість за тілом кредиту у розмірі 23457,91 дол. США останнім не спростовано, то договірні правовідносини сторін АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не можна вважати припиненими.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що позикодавець має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу.

При цьому суд першої інстанції слушно зауважив, що позивачем неправильно визначено період, за який повинні стягуватися 3% річних від простроченої суми, оскільки вони частково охоплені періодом воєнного стану, що не передбачено 18 Розділом ЦК України та правильно визначив такий період з 22 вересня 2019 року до 23 лютого 2022 року у сумі 1706, 32 доларів США.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказував, що його зобов`язання за договором кредиту припинені у зв`язку з ухваленням рішення Козівського районного суду від 12.05.2009 року про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таке твердження суперечить як обставинам справи, так і вищенаведеним нормам закону, адже договір іпотеки укладався між банком та відповідачем з метою забезпечення виконання саме зобов`язань за договором кредиту № №ТЕАWGK від 22.01.2008 року, який не припинений у зв`язку із невиконанням боржником умов договору, існуванням заборгованості, і зобов`язання за яким тривають, а відтак відсутні підстави для припинення правовідносин за цим договором.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у позикодавця з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Доказів на обґрунтування доводів про виконання зобов`язань за кредитним договором № №ТЕАWGK від 22.01.2008 року у повному обсязі відповідачем не подано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Також відповідачем не спростовано доводи банку про існування на час звернення із позовом до суду заборгованості за тілом кредиту у сумі 23457,91 дол.США, які підтверджені банківською випискою з рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.8-9), що є первинним банківським документом та належним доказом у справі.

Твердження апеляційної скарги, що суд безпідставно не врахував висновків рішення Апеляційного суду Тернопільської області у справі № 607/15788/15-ц, яким, на думку апелянта, спростовується сума заборгованості за тілом кредиту у сумі 23457,91 дол.США, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вищевказаним судовим рішенням було відмовлено у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку із пропуском позовної давності. Таким чином, судом підтверджено наявність порушеного права позивача.

Апеляційний суд відкидає доводи апеляційної скарги, що позов було пред`явлено неуповноваженою особою, оскільки із матеріалів справи вбачається, що матеріали позову банком підготовані 15.11.2022 року (а.с.3) та здані на пошту 29.11.2022 року (а.с.24), у той час, як повноваження представника банку - підписанта позову ОСОБА_3 були чинними до 30.11.2022 року відповідно до довіреності №5579-К-Н-О від 24.11.2020 року (а.с.15, 15-зворот).

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції було правильно визначено характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, повно і всебічно з`ясовані обставини справи в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підстави для перерозподілу судових витрат у даній справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 серпня 2023 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Храпак Н.М.

Костів О.З.