Дата документу 26.04.2023 Справа № 332/5209/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/5209/21 Головуючий у 1 інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/807/877/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по

Олександрівському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 є його колишньою дружиною, від спільного шлюбу з якою вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через постійні скандали та сварки з боку ОСОБА_2 , позивач був вимушений змінити місце проживання, а 09.08.2016р. сторони розлучились, та неповнолітній ОСОБА_3 залишився проживати з ма-тір`ю. Після розлучення позивач утримував сина, приймав участь у його вихованні.

З 2015 року у ОСОБА_2 погіршились взаємовідносини з сином, вона його постійно сварила, ображала, не годувала. За ОСОБА_3 доглядала літня матір позивача - ОСОБА_5 . 10.07.2020 ОСОБА_2 залишила сина одного в незачиненому будинку, а сама на декілька днів поїхала на море. За цим фактом її було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП постановою суду від 24.09.2020.

З липня 2020 року неповнолітній син проживає з ним. Відповідач, яка проживає окремо, добровільно не бере участі в утриманні сина, а відрахування аліментів з її доходів почали здійснюватися лише після подання ним судового наказу державному виконавцю для примусового стягнення аліментів. Додаткових витрат, крім аліментів, на утримання

ОСОБА_3 відповідач не здійснює. Також з липня 2020 року відповідач повністю припинила спілкування з сином, її не цікавить доля дитини.

У зв`язку із вищенаведеним, посилаючись на норми Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України, Конвенції про права дитини, позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції проігнорував зазначені позивачем обставини, та, натомість, прийняв до уваги лише ті факти, що відповідач має постійне місце роботи, є здоровою людиною, під наглядом нарколога не перебуває, колись відводила дитину до лікаря та школи, а також інколи телефонує вчителю та начебто цікавиться навчанням ОСОБА_3 . Проте, суд залишив поза увагою те, що на теперішній час здорова та забезпечена матеріально відповідачка «викинула» зі свого особистого життя малолітню дитину, не виконує своїх батьківських обов`язків щодо сина. Висновки суду першої інстанції, що викладені в рішенні, на думку апелянта, не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_2 не лише не створила сину ОСОБА_3 умов, необхідних для всебічного розвитку, а, навпаки, своїми діями спряла виникненню у дитини думки про самогубство та поставила дитину «на межу психопатологічних розладів», про що зазначили безпосередні фахівці у наведеному вище листі від 03.03.2021р. за № 56. Ті обставини, що з відповідача на підставі судового рішення та у примусовому порядку стягують аліменти на утримання дитини, а також те, що ОСОБА_2 інколи телефонує класному керівнику сина ОСОБА_3 та пише заяви до органів опіки, не є свідченням належного виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина ОСОБА_3 .

Вважає, що у справі зібрано достатньо доказів щодо факту ухилення матері ОСОБА_6 від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_3 , тому просить позов про її позбавлення батьківських прав задовольнити.

У відзиві ОСОБА_2 заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить не позбавляти її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 . Зазначила, що дбала і дбає про свого сина, про його фізичний та моральний розвиток, та про його психоемоційний стан, здійснює всі дії, направлені на належне виховання ОСОБА_3 , сприяє засвоєнню ним загальнолюдських цінностей, моральних принципів суспільства, тощо. Крім того, зазначає, що дуже сильно любить свого сина і розуміє, що він сенс усього її життя і найдорожча людина для неї у всьому світі. Доводи скарги щодо того, що вона усунулась від спілкування з сином вважає надуманими, оскільки розвинена батьком у дитини комп`ютерна залежність саме і стала перешкодою у їх нормальному спілкуванні, так як вона вимагала від сина дозованого користування комп`ютером задля навчання, нормального харчування. Таким становищем скористався батько, створюючи негативний образ матері у сина ОСОБА_3 аби розірвати її тісний зв`язок із ним, та, натомість, у такий спосіб піднімаючи свій авторитет в очах сина, у зв`язку із чим ОСОБА_3 в подальшому обрав

місце проживання із батьком. Просить рішення суду залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його адвоката Ворони О.В., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її адвоката Трачук Н.І., які заперечувати проти скарги, представника органу опіки та піклування Єфімову Т.С., яка підтримала висновок щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони у справі: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , відповідно до долученої копії свідоцтва про народження (а.с. 15).

З 10.08.1996 по 09.08.2016 сторони у справі перебували у шлюбних відносинах, відповідно до долучених копій свідоцтва про шлюб та рішення суду від 09.08.2016 про розірвання шлюбу (а.с. 16-17).

Згідно судового наказу від 27.01.2021, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 аліменти у розмірі частини заробітку щомісячно (а.с. 18).

Рішенням суду від 10.08.2021 визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 (а.с. 19-21).

Постановою суду від 24.09.2020 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП за фактом залишення неповнолітнього сина ОСОБА_3 одного вдома на декілька днів. (а.с. 34-35).

Документально підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 має постійне офіційне місце працевлаштування - ПАТ «Запоріжвогнетрив», де вона зарекомендувала себе з позитивного боку та з її заробітку, починаючи з березня 2021 року, здійснюються відрахування аліментів на утримання неповнолітнього сина (а.с. 125-126, 135-136).

Відповідач ОСОБА_2 є здоровою людиною, під спостереженням нарколога не перебуває (а.с. 138-139).

Згідно акту обстеження умов проживання від 22.02.2022, складеного органом опіки та піклування, відповідач ОСОБА_2 разом із повнолітньою донькою ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , санітарно-гігієнічні умови проживання добрі, чисто та прибрано, речі впорядковані, зроблений сучасний ремонт (а.с. 144).

Виходячи зі змісту довідки № 01-24/42 від 08.04.2022 «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 4» «Про дитину ОСОБА_3 », до 2020 року дитина ОСОБА_3 мешкала з матір`ю, яка виконувала усі рекомендації лікарів, супроводжувала дитину на прийом до лікаря та доглядала дитину під час стаціонарного лікування хлопчика (а.с. 147).

Документально підтверджені звернення ОСОБА_2 у серпні 2020 року до служби у справах дітей з приводу відносин батька ОСОБА_1 до питання виховання дитини ОСОБА_3 , утворення у дитини залежності від комп`ютерної ігроманії (а.с. 122-124) та до органу опіки та піклування у лютому 2022 року з приводу встановлення графіків побачень матері з сином (а.с. 127-130).

Згідно педагогічних характеристик, наданих Запорізькою гімназією № 31 ОСОБА_3 має складний характер, який позначається на його поведінці. З учителями інколи буває зухвалим, є учнем середнього рівня розвитку. За запитом матері ОСОБА_6 з ОСОБА_3 проводилась індивідуальна діагностична робота з метою оцінки емоційного стану підлітка та оцінки взаємостосунків з матір`ю. За результатами дослідження (листопад 2019 року) учень мав: нестійкий емоційний стан, підвищений рівень тривожності, негативне ставлення до навчання, зруйнований «образ» матері, відсутність любові і поваги до матері, порушення дитячо-батьківських стосунків та порушення прихильності до матері, бажання учня проживати з батьком. Проводились індивідуальні консультації з батьком та матір`ю учня, останнім були надані індивідуальні рекомендації. У лютому 2021 року батько ОСОБА_1 звернувся із запитом індивідуальної діагностич-ної роботи психолога з сином з метою оцінки емоційного стану підлітка на сьогодення. Результати психологічного дослідження вказують на певні зміни в емоційному стані підлітка: став більш відкритим, відносно спокійним та впевненим. Незважаючи на те, що хлопчик не живе й не контактує з матір`ю, вона завжди цікавиться навчанням, поведінкою й успішністю сина, періодично телефонує класному керівнику (а.с. 131-133).

Згідно з висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 07.06.2022 № 599/01-22/18.01-375, розглянувши матеріали позовної заяви, документи, зібрані службою у справах дітей, беручи до уваги, що матір ОСОБА_6 піклується про фізичний і духовний розвиток сина, навчання та підготовку до самостійного життя, проявляє відносно малолітнього батьківське піклування, намагається налагодити спілкування з малолітнім сином ОСОБА_3 та брати активну участь у його вихованні, враховуючи бажання матері виконувати батьківські обов`язки відносно сина, та її незгоду з позбавленням її батьківських прав, орган опіки та піклування вирішив про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с. 160-162).

В ході розгляду справи судом також були допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , які дали пояснення, що ОСОБА_2 є хорошою матір`ю відносно сина ОСОБА_3 , а її відносини з сином погіршились через дії батька, який «купив» сина коштовним комп`ютерним обладнанням, зробив його залежним від комп`ютера, а також своєю поведінкою щодо ОСОБА_2 налаштував сина проти матері, внаслідок чого ОСОБА_3 припинив спілкування з матір`ю, яка, навпаки, намагається налагодити спілкування з сином та бажає приймати участь у його вихованні.

За сукупністю зібраних у справі доказів суд не вбачав підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

Колегія, перевіривши доводи скарги за матеріалами справи, вважає, що судом першої інстанції правильно з`ясовані обставини у справі, встановлено характер спірних правовідносин на підставі повно та всебічно досліджених доказів із наданням їм належної правової оцінки, правильно визначено правові норми, якими врегульовані спірні правовідносини, на підставі чого суд дійшов вірно висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада

1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі, зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 берез-

ня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) підтримана викладена у вказаній постанові Пленуму позиція, а також зазначено, що указані у постанові Пленуму фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини.

Правову позицію щодо того, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях, неодноразово підтримано у більш пізніх постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, дослідивши обставини щодо взаємин сина з матір`ю, визнав, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 може прирівнюватись до свідомого нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та свідчити про наявність в її діях вини.

Також суд вказував, що позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що відповідачка по справі цікавиться життям свого сина, справно сплачує аліменти, має постійне місце роботи, та не втратила інтересу до дитини, здійснює спроби налагодити із ним відносини.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не заперечував, що ОСОБА_2 належним чином виконувала свої батьківські обов`язки щодо сина ОСОБА_3 до 2015р. В подальшому відбулись події розлучення, а ставлення ОСОБА_2 до сина змінилось.

На питання колегії апелянт ОСОБА_1 не надав відповіді, яким чином позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 буде сприяти інтересам дитини, зазначивши лише, що його теперішня дружина виявила бажання всиновити ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 як основний аргумент висував листування ОСОБА_3 із ним через месенджер у мобільному телефоні, де син просив його забрати від матері, оскільки проживання із нею є нестерпним та може привести його до самогубства. Але в чому полягає нестерпність проживання з матір`ю, позивач не зазначив, зосередившись лише на такій заяві дитини.

ОСОБА_1 не спростовував того факту, що придбав для сина дороговартісне комп`ютерне обладнання, а також не спростував тих аргументів відповідача ОСОБА_2 , що син став залежним від комп`ютерних ігор, що заохочувалось і підтримувалось позивачем. Саме внаслідок цих обставин відбулось погіршення стосунків сина з матір`ю, яка настоювала на навчанні, до якого син втратив інтерес.

На користь вказаному також свідчить висновок психолого-педагогічної характеристики № 56 від 03.03.2021р. учня ОСОБА_3 , згідно з якою у дитини зруйновано «образ» матері, порушено прихильність до матері. У висновку також констатується втрату інтересу дитини до навчання.

Крім того, є важливим, чи дійсно дитина має такий психологічний стан (про суїцидальні наміри), чи це є способом маніпуляції батьком.

Між тим, ці обставини ані шкільними психологами, вчителями, ані органом опіки та піклування не досліджувались. Тому колегія вважає, що дійсність такого стану дитини жодним спеціалістом не підтверджена, а оскільки батько, якому стало про це відомо, з цього питання не переймався, не звертаючись до відповідних спеціалістів, то такі ствердження дитини колегія вважає лише способом маніпулювання батьком.

В судовому засіданні головний спеціаліст відділу по Олександрівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради Єфімова Т.С. вказувала, що комісія, у якій приймала участь і вона, проводила обстеження житлового приміщення, де мешкає неповнолітній син сторін, під час якого відбулась бесіда з ОСОБА_3 , який пояснив, що неприязних відчуттів до матері в нього немає, але спілкуватись він з нею не бажає через те, що вона весь час його «дістає», чи він поїв, чи він вивчив уроки тощо.

З цього вбачається, що фактично дитина була невдоволена гіперопікою з боку мате-

рі відносно нього, що свідчить, навпаки, про інтерес матері до дитини, її бажання, щоб дитина була нагодована, нормально навчалась у школі.

Вказані пояснення представника органу опіки та піклування повністю збігаються з позицією матері ОСОБА_2 . А допитані свідки підтвердили, що в дійсності стосунки ОСОБА_3 із матір`ю були зруйновані саме поведінкою батька, який «купив» прихильність дитини до нього саме придбанням йому комп`ютера, а також сприяв налаштуванню сина проти матері.

Колегія, з урахування вказаного, повністю погоджується з судом першої інстанції, яким констатовано, що між батьками дитини, особливо після розірвання шлюбу, виникли стійкі несприятливі стосунки, що й відобразилось на психоемоційному стані їх дітей, що призвело до певних маніпуляцій як з боку дитини по відношенню до батьківських відносин, так і з боку батьків за право мати «вплив» на дітей. Особливо це простежується у долученого до справи міжособистого листування у месенджерах між членами родини ОСОБА_3 .

Також колегія погоджується, що наявні відносини є неконструктивними, та такими,

що потребують корекції за допомогою спеціалістів в галузі медіації та психології.

Крім того, колегія, аналізуючи необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав, ставить питання, яким чином така юридична процедура (позбавлення батьківських

прав) змінить існуючу ситуацію в бік покращення «становища дитини» та сприятиме реалізації її інтересів. При цьому, колегія зауважує, що суперечки між батьками не повинні йти на шкоду дитині, а можуть лише свідчити про взаємну неправильну поведінку сторін по відношенню до дитини.

Колегія вважає, що таке становище не свідчить про необхідність позбавлення біологічної матері батьківських прав, а, навпаки, вимагає від обох з батьків зміни свого ставлення до їх спільної участі у вихованні дитини.

Колегія враховує також й те, що сама відповідачка висловила бажання приймати участь у вихованні дитини, що в сукупності з іншими обставинами слугує для суду підставою визнати недоцільним застосування такого крайнього заходу у цій справі як позбавлення відповідачки батьківських прав.

Колегія вважає також, що несприятливе спілкування матері з дитиною не пов`язано з винними діями відповідачки, оскільки і сам позивач не сприяв цьому, зазначаючи, що матір дитині замінила його нова жінка.Отже, визнав, що потреби у відповідачці як матері їх сина ані він, ані дитина не відчувають.

Проте, колегія вважає, що не мається підстав вважати, що ця ситуація не може бути виправлена на краще в майбутньому, у випадку мудрої та виваженої поведінки сторін і жінки позивача відносно дитини ОСОБА_3 .

Колегія суддів, співставляючи інтереси окремої особи, в право якої здійснюється втручання (відповідачки), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотнє, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а невжиття такої процедури створює умови для дитини і матері для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли мати виявила таке бажання, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, зокрема, й матеріального характеру.

Зважаючи на все вище наведене, суд також обгрунтовано погодився з висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, визначивши його достатню вмотивованість на користь не позбавлення відповідачки батьківських прав з урахуванням дотримання, перш за все, інтересів дитини.

Доводи скарги, за відсутності будь-яких нових, не досліджених судом першої інстанції, доказів, які існували, але не були надані суду з поважних причин, не спростовують висновків суду про відсутність на теперішній час підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

Беручи до уваги все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу необгрунтова-

ною, тому відповідно до приписів статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 травня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова