КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6811/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/3549/20

13 квітня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Осадченко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Саламон О.Б., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

в с т а н о в и в:

18 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона працювала у Регіональній філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» з 12.02.2018 року, а з 02.09.2019 року працювала на посаді заступника начальника служби організації та проведення закупівель.

Зазначає, що під тиском директора регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» Бевза Г.А. , а також під впливом обману, вона погодилася написати заяву про звільнення з роботи за угодою сторін з умовою, що при звільненні їй буде виплачено три посадові оклади, які б мали підтримати її фінансовий стан на час пошуку іншої роботи. Директор філії пообіцяв, що якщо нею буде написана заява про звільнення то, при звільненні вона отримає три посадові оклади. У зв`язку з цим, 19.12.2019 року вона подала заяву на звільнення за угодою сторін з 21.12.2019 року, в якій зазначила умови звільнення - виплата компенсації у розмірі трьох посадових окладів, на інших умовах вона не була згодна звільнятись.

Вказує на те, що наказом від 20.12.2019 року №1181/ОС її було звільнено з роботи 21.12.2019 року за угодою сторін, однак не виплачено компенсацію у розмірі трьох посадових окладів і наказ про звільнення такого не передбачав, хоча це було невід`ємною частиною угоди про звільнення.

Вважає, що Регіональна філія мала право або звільнити її виключно на тих умовах, що були зазначені у її заяві на звільнення або запропонувати їй інші умови, на які б вона могла вільно погодитись. Інші умови для звільнення за угодою сторін їй запропоновано не було, а тому відповідач не мав права її звільняти на інших умовах ніж ті, що зазначені у її заяві на звільнення без отримання від неї на це попередньої згоди.

З огляду на вище викладене, просила суд стягнути з відповідачів солідарно компенсацію при звільненні у розмірі трьох посадових окладів в розмірі 54 090,00 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2019 року по 18.03.2020 року в розмірі 65 858,16 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 27 лютого 2023 року засобами поштового зв`язку позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення послався на рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі №754/684/20 від 12.03.2021 року, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказане судове рішення було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року. При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у справі № 754/684/20 предметом позову було поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а у даній справі предмет спору стягнення компенсації при звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Окрім того, суд апеляційної інстанції в зазначеному рішенні у справі № 754/684/20 звернув увагу на те, що невиплата їй роботодавцем компенсації при звільненні є підставою для звернення до суду не з позовними вимогами про поновлення на роботі, а з позовними вимогами про спонукання відповідача до виконання зобов`язання з виплати коштів, що і було нею зроблено у даній справі.

Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на її користь компенсації у вигляді трьох посадових окладів при звільненні за угодою сторін, так як виплата такої компенсації не передбачена ні трудовим договором, ні чинним законодавством. З огляду на те, що заява про виплату компенсації є невід`ємною частиною заяви про звільнення і лише при умові виплати їй вказаної компенсації вона погодилась на звільнення саме на цих умовах, вважає, що її позовні вимоги є обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Окрім того, на думку апелянта сторони трудового договору можуть домовитися про будь-які додаткові умови, у тому числі про додаткові виплати (компенсація, вихідна допомога тощо) під час звільнення.

Вказує на те, що відповідач не заперечує наявність досягнутих домовленостей, у тому числі з урахуванням поданої нею заяви на звільнення за угодою сторін, яка серед іншого включає вимоги виплати їй компенсації. Відповідач виконав ці домовленості лише в частині звільнення її з роботи, проте не виконав зобов`язання в частині виплати їй коштів, як про це вірно зазначив Київський апеляційний суд у постанові від 21.10.2021 року по справі № 754/684/20.

31 березня 2023 року від представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Гаркавенка Ігоря Григоровича до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначив, що апеляційна скарга не містить посилання на докази того, що між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленість про виплату їй трьох посадових окладів при звільненні.

Вказує на те, що позивачем було подано заяву про звільнення за угодою сторін з 21 грудня 2019 року, в якій також було висловлено прохання про виплату трьох посадових окладів. Заяву позивача відповідачем було акцептовано в частині визначеної позивачем дати припинення трудового договору, видано відповідний наказ, проведено розрахунок. Прохання ОСОБА_1 щодо виплати їй при звільненні трьох посадових окладів не було задоволено роботодавцем. Задоволення заяви позивача про припинення трудового договору не передбачає автоматичного погодження роботодавцем висловленого позивачем в такій заяві прохання про виплату трьох посадових окладів при звільненні.

Звертає увагу, що відповідач не зобов`язаний здійснювати будь- які інші виплати позивачу під час звільнення, окрім тих виплат, які передбачені законом, а законом не передбачено виплати трьох посадових окладів працівнику при звільненні його з роботи за угодою сторін.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвокат Гаркавенко Ігор Григорович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до директора Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з заявою, в якій просила звільнити її з роботи за згодою сторін з 21 грудня 2019 року з виплатою компенсації у розмірі 3-х посадових окладів, компенсації за невикористану відпустку та заробітної плати за відпрацьовані дні місяці.

Відповідно до копії наказу (розпорядження) директора Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Бевза Г.А. від 20 грудня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено 21 грудня 2019 року на підставі її заяви. З наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 21 грудня 2019 року, що підтверджується її підписом на даному наказі.

Згідно листа Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 17.01.2020року, відповідно до вищевказаного наказу, який був отриманий бухгалтерією 23.12.2019 року, було проведено наступні розрахунки: оплата згідно посадового окладу пропорційно відпрацьованому часу в розмірі 13908,86 грн., нарахована компенсація за невикористану відпустку в розмірі 13989,78 грн. Перерахування вказаних коштів було здійснено відповідачем 23.12.2019 року в сумі 13099,66 грн. Відповідно до наказу НОК №1026, який був отриманий бухгалтерією 23.12.2019 року було проведено наступні розрахунки: одноразове заохочення в розмірі 2-х місячних посадових окладів в розмірі 36 060 грн, грошова винагорода за нагороду медаллю «ПЗЗ» кращому працівникові в розмірі 1500,00 грн. Перерахування коштів було здійснено 27.12.2019 в сумі 29860,00 грн. Відповідно до наказу №4/174 позивачці була нарахована премія за виконання показників в листопаді 2019 року в сумі 3427,86 грн. Перерахування було здійснено 03.01.2020 року в сумі 2725,35 грн.

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним її звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції посилався на відсутність законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації у розмірі трьох її посадових окладів при звільненні за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Всі інші виплати при звільненні позивачки, які передбачені чинним законодавством, а саме: виплата в день звільнення заробітної платні та компенсації за невикористані дні відпустки, а також інші обов`язкові виплати, відповідачем виплачені. Інших грошових зобов`язань перед позивачем у зв`язку із його звільненням у відповідача немає, а тому відсутні, визначені ст. 117 КЗпП України , підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими висновкам суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише у випадку, якщо власникабо уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередженняпро звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Згідно ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п.п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч.1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно вимог статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

За змістом статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Згідно зі статтями 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

З огляду на те, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України трьох посадових окладів, окрім того, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції позивачем не було надано доказів укладення колективного договору, генеральної чи галузевої угоди, які б визначали обов`язок роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні за угодою сторін трьох посадових окладів, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення при її звільненні компенсації у розмірі трьох її посадових окладів не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що суд апеляційної інстанції в рішенні у справі №754/684/20 щодо її поновлення на роботі, залишивши без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні її позову, звернув увагу на те, що невиплата компенсації є підставою для звернення до суду не з позовними вимогами про поновлення на роботі, а з позовними вимогами про спонукання відповідача до виконання зобов`язання з виплати коштів, що вона і зробила, звернувшись до суду з позовом у даній справі, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом апеляційної інстанції було роз`яснено позивачці її право звернутись до суду з вимогою про виплату коштів, у випадку, якщо вона вважає, що її право було порушено. Позивачка ОСОБА_1 скористалась своїм правом на звернення до суду з таким позовом. Проте, дослідивши надані сторонами докази, надавши їм вірну правову оцінку, правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з безпідставністю її позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки при звільненні компенсаційних виплат у розмірі її трьох посадових окладів .

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що між нею та відповідачем була досягнута домовленість щодо виплати її при звільненні за згодою сторін трьох посадових окладів та що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність визначених законом чи колективним договором підстав для стягнення з відповідача вказаної компенсації, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачка звернулась до відповідача з заявою про звільнення в якій на власний розсуд зазначила додаткові вимоги щодо компенсації, проте відповідач задовольнив заяву ОСОБА_1 лише в частини її звільнення, обов`язок відповідача щодо виплати позивачці при звільненні з підстав п.1 ст. 36 КЗпП України трьох посадових окладів не передбачений ні законом, ні колективним договором, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 .

Безпідставними є доводи апеляційної скарги позивачки про те, що відповідач не заперечує наявність досягнутих домовленостей щодо виплати їй при звільнені трьох посадових окладів, у тому числі з урахуванням поданої нею заяви на звільнення за угодою сторін, яка серед іншого включає вимоги щодо виплати їй компенсації, оскільки такі доводи апеляційної скарги спростовуються наявною в матеріалах справи копією наказу про звільнення позивачки, в якому відсутнє рішення відповідача щодо виплати вказаної компенсації при звільненні, відзивами на позовну заяву та апеляційну скаргу в яких відповідач заперечує проти того, що між сторони було досягнуто згоди з вказаного питання.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Згідно зі ст.117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 13.01.2021 у справі № 591/5990/16-ц. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З огляду на те, що підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки компенсаційної виплати при звільненні у розмірі трьох посадових окладів немає, всі інші обов`язкові виплати при звільненні з підстав п.1 ст. 36 КЗпП України відповідачем на користь позивачки були виплачені, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог ст.117 КЗпП України.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Регіональна філія «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» не є належним відповідачем у даній справі, оскільки вона є відокремленим структурним підрозділом юридичної особи - акціонерного товариства «Українська залізниця».

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 січня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 травня 2023 року.

Головуючий: Судді: