КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/20/23
УХВАЛА

27.03.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про виділ частки зі спільного майна в натурі та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 28.10.2016 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ частки зі спільного майна в натурі та визнання права власності, в якій просить суд виділити ОСОБА_1 в натурі 49/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , в окрему самостійну одиницю та визнати за нею право власності на це майно.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2016 року відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви та призначено попереднє судове засідання.

08.12.2016 року судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи - ОСОБА_6 .

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04.05.2017 року за клопотанням третьої особи ОСОБА_6 зупинено провадження по справі до набранням законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 520/9098/13-ц за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , Київської райадміністрації Одеської міської ради, КП «БТІ» Одеської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження і свідоцтва про право власності, зобов`язання вчинити певні дії зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визначення порядку користування земельною ділянкою, поновлення меж земельної ділянки, визнання недійсним розпоряджень і свідоцтв про право власності.

Під час перевірки актуальності підстав для зупинення провадження по справі, судом за допомогою ЄДРСР, який перебуває у вільному доступі, було встановлено, що за наслідком розгляду справи № 520/9098/13-ц, 07.03.2019 року Київським районним судом міста Одеси ухвалене судове рішення, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23.09.2021 року та постановою Верховного Суду від 26.04.2022 року.

За наслідком вищевикладеного судом встановлено, що за наслідком розгляду справи № 520/9098/13-ц, наявне ухвалене судове рішення, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.06.2022 року поновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

У підготовчі судові засідання призначені на 10.08.2022 року, 08.09.2022 року, 18.10.2022 року, сторони по справі не з`являлись, про дату, час і місце проведення яких повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.

Приймаючи неявку сторін по справі без поважних причин до підготовчих судових засідань, судом 18.10.2022 року без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.11.2022 року.

Судове засідання призначене на 16.11.2022 року було перепризначено судом на 14.12.2022 року, у зв`язку з відключенням електроенергії та не можливістю проведення судового засідання, що підтверджується довідкою від 16.11.2022 року.

У судове засідання призначене на 14.12.2022 року сторони по справі не з`явились.

У зв`язку з відсутністю та неповерненням повідомлення про вручення судової повістки позивачеві по справі, судове засідання було відкладено на 09.02.2023 року о 11 годині 00 хвилин.

До судового засідання призначеного на 09.02.2023 року о 11 годині 00 хвилин, сторони по справі знов не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Як вбачається, позивачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення судової повістки останній 30.12.2022 року. Однак про причини неявки позивачка суд не повідомила. У зв`язку з первісною неявкою позивача по справі до судового засідання без поважних причин, судом було відкладено судове засідання на 27.03.2023 року о 10 годині 00 хвилин.

До судового засідання призначеного на 27.03.2023 року о 10 годині 00 хвилин, сторони по справі знов не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Як вбачається, позивачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення судової повістки останній 24.02.2022 року. Однак про причини неявки позивачка суд не повідомила.

Приймаючи повторну неявку позивачки до судового засідання без поважних причин, суд, оглянувши матеріали справи, дійшов до наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з вимогами ЦПК України суд не повинен з`ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, вказані положення процесуального закону мають імперативну норму щодо залишення позову без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в постанові від 22.05.2019 року по справі №310/12817/13, також дійшов висновку, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду.

Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Вирішуючи питання про залишення позову без розгляду, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 двічі поспіль не з`явилась до судових засідань призначених на 09.02.2023 року та 27.03.2023 року, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце їх проведення, шляхом скерування судових повісток на адресу місця мешкання зазначену у позові особисто, не повідомивши суд про причини неявки та не надавши до суду заяви про розгляд справи за її відсутності.

Також, як вбачається, приймаючи ведений в Україні воєнний стан, позивачем не використано альтернативну можливість прийняття участі в судовому засіданні в режимі відео конференції у відповідності до положень ст. 212 ЦПК України, що свідчить про порушення стороною позивача обов`язків передбачених ч.3 ст.43 ЦПК України, відповідно до якої учасники справи зобов`язані зокрема:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою .

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Так, у пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Позивач (заявник) зобов`язаний проявляти особливу сумлінність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Тойшлер проти Німеччини» ('tag3:14.0pt;tag2:"Roboto Condensed"'>Teuschler v. Germany), заява № 47636/99, від 04 жовтня 2001 року;, заява № 69315/01, пункт 48, від 10 лютого 2005 року; ухвалу щодо прийнятності у справі «Гуржий проти України» (Gurzhyy v. Ukraine), заява № 326/03, від 01 квітня 2008 року; та рішення у справі «Мускат проти Мальти» (Muscat v. Malta), заява № 24197/10, пункт 44, від 17 липня 2012 року).

Отже, позивач має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Вищевказані норми процесуального права, сторони мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки, оскільки неявка до суду позивача може свідчити про втрату ним інтересу до вирішення справи, а вирішення спору у такому випадку було б порушенням принципу диспозитивності.

Приймаючи вищевказані положення законодавства, суд вважає, що неявки сторони позивача у судові засідання, що мають сталий характер, призводять до неможливості розгляду справи, а також приймаючи перебування справи в провадженні суду в строк більше року, призводить до порушення строків розгляду справи, та може бути наслідком порушення прав та інтересів інших учасників процесу в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, в порушення зазначених норм процесуального права та не зважаючи на прийняті судом заходи зі сприяння реалізації позивачем своїх прав, остання не виконала покладені на неї процесуальні обов`язки та не вчинила дії з прийняття участі в судових засіданнях, будучи ініціатором цього судового провадження.

Крім того, як вбачається, після усунення підстав для зупинення провадження в цій справі та поновлення судом провадження по справі, позивачка ОСОБА_1 будучи повідомленою про дату, час і місце проведення судових засідань не з`явилась жодного разу та не вжила жодного заходу, щоб дізнатись про стан ініційованого нею судового провадження, що свідчить про втрату позивачем інтересу до вирішення справи і підтримання пред`явленого позову.

Приймаючи вказані положення законодавства, а також характер виниклого між сторонами по справі спору, обставини, які свідчать про втрату позивачем інтересу до вирішення справи і підтримання пред`явленого позову, суд не вбачає підстав та вважає неможливим здійснювати розгляд справи за відсутності сторони позивача.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що позивач повторно не з`явилась до судового засідання без поважних причин, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце їх проведення, не надавши заяви про розгляд справи за її відсутності, у відповідності до норм Цивільного Процесуального Кодексу України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку та вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про виділ частки зі спільного майна в натурі та визнання права власності, підлягає залишенню без розгляду.

Також дії суду не порушують права позивача, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Отже, залишення позову без розгляду не порушує право позивача на доступ до суду, а є способом вжиття дій направлених на усунення неналежних виконань позивачем своїх процесуальних обов`язків та певною мірою заходом суду для протидіяння здійсненим перепонам для руху справи створюваними недобросовісними учасниками справи, оскільки недієздатність суду протидіяти такім діям є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Одночасно суд зазначає, що залишення позову без розгляду, не перешкоджає позивачеві повторному зверненню до суду з таким позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення його заяви без розгляду.

Керуючись ст. п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про виділ частки зі спільного майна в натурі та визнання права власності залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачеві, що залишення позову без розгляду, не перешкоджає повторному зверненню до суду з цим позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали суду складено 28 березня 2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.