П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року м. Київ

Справа № 754/14522/21

Провадження: № 22-ц/824/5667/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Грегуля О. В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та ОСОБА_1 було укладено три договори позики, що підтверджуються двома розписками від 01.02.2021 року та однією розпискою від 01.03.2021 року. Згідно розписки від 01.02.2021 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2 760,00 доларів США та зобов`язався їх повернути у строк до 10.03.2021 року. Згідно іншої розписки від 01.02.2021 року відповідач позичив у позивача грошові кошти в розмірі 4 494 долари США та зобов`язався їх повернути у строк до 01 травня 2021 року. Відповідно до розписки від 01.03.2021 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 671,00 доларів США та зобов`язався їх повернути у строк до 01.08.2023 року. Зазначив, що станом на день звернення до суду з позовом відповідач позичені грошові кошти не повернув.

Також посилався на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі від 464/3790/16-ц, згідно якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За викладених обставин, просив суд стягнути з відповідача 11925 доларів США позики та 11538,93 доларів США процентів від простроченої суми, визначених по 30.08.2021 року включно.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 925 доларів США позики, 11538,93 доларів США процентів за час прострочення та 6326,03 грн. судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, попри його неявку, ухвалив не заочне судове рішення у справі, а рішення в загальному порядку, чим позбавив ОСОБА_1 можливості звернутися до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Відмітив, що в матеріалах справи відсутні відомості про вручення йому повідомлення про судове засідання, призначене на 12.12.2022 року. Зазначив, що він орендував складські приміщення, які належали позивачу. У зв`язку з введенням карантину на території України у нього утворилась перед позивачем заборгованість за орендну плату. Стверджував, що розписки були написані ним внаслідок вчинення позивачем психічного тиску по відношенню до нього, і жодних грошових коштів він від ОСОБА_2 не отримував. Також вказав, що у середині березня 2021 року він частково розрахувався з братом позивача та повернув кошти в сумі 2 870 доларів США, однак розписки про отримання останнім коштів в нього не залишилось. Зазначив, що спірні розписки не можуть слугувати доказом укладення договорів позики, оскільки вони не відповідають вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме: розписка не підписана позикодавцем та не містить назви та коду валюти. Окрім того, суд першої інстанції не перевірив, чи існували між сторонами комерційні і ділові відносини.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Шупик О.А. в інтересах ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 01.02.2021 відповідач отримав у позику 2760 доларів США, що еквівалентно: 77777 грн., які зобов`язався повернути до 11.03.2021 та 4494 долари США, що станом на 01.02.2021 еквівалентно: 126641 грн., які зобов`язався повернути до 01.05.2021.

01.03.2021 відповідач отримав у позику 4671 долар США, що станом на 01.03.2021 еквівалентно: 130788 грн., які зобов`язався повернути до 01.08.2021.

Згідно із змістом розписок відповідач зобов`язався у випадку неповернення суми позики у строки, вказані в кожній розписці, сплатити позивачу 1 відсоток від суми позики в доларах США за кожний день прострочення.

Відповідно до розрахунку суми боргу за укладеними договорами, наданого позивачем, проценти за час прострочення зобов`язань становлять: за позикою на суму 2760 доларів США за період з 12.03.2021 по 30.08.2021 - 4747,2 доларів США, за позикою на суму 4494 долари США за період з 02.05.2021 по 30.08.2021 - 5437,14 доларів США, за позикою на суму 4671 долар США за період з 02.08.2021 по 30.08.2021 - 1354,59 доларів США.

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано доказів на спростування факту укладення договорів позики, отримання коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс 16.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до положень статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Відповідно до частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі підтвердив факт написання розписок, які надані позивачем на підтвердження укладення договорів позики.

У розписках ОСОБА_4 підтвердив факт отримання коштів в розмірі 2760 доларів США, 4494 долари США та 4671 доларів США, обов`язок повернення отриманих коштів та відповідальність за порушення строків повернення у вигляді сплати 1% від суми боргу за кожен день прострочення зобов`язання.

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема, спірні боргові розписки, та надавши їм належну правову оцінку, з урахуванням положень чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про укладення між сторонами договорів позики, та виникнення у відповідача заборгованості за вказаними договорами, у зв`язку з їх невиконанням.

Відповідачем у встановленому законом порядку не спростовано презумпцію правомірності правочину.

Доказів, які б підтверджували безгрошовість договору позики, відповідачем не надано. Напроти, посилання ОСОБА_1 на неотримання ним жодних коштів від позивача спростовуються змістом розписок.

Заперечуючи наявність правовідносин позики між ним та позивачем, ОСОБА_1 кваліфікує правовідносини як такі, що виникли на підставі договору оренди приміщення, укладеного між сторонами. При цьому, ОСОБА_1 не надав належних доказів на підтвердження наявності правовідносин між сторонами щодо оренди приміщення та не підтвердив взаємозв`язку між орендою приміщення та укладенням договорів позики.

Доводи апеляційної скарги щодо часткового розрахунку з братом позивача та повернення коштів в сумі 2 870 доларів США не підтверджені допустимими доказами у розумінні положень ч.2 ст. 78 ЦПК України і ця обставина позивачем заперечується.

Посилання відповідача на те, що боргові розписки він написав під примусом, та такі правочини є недійсними на підставі ст. 231 ЦК України, є безпідставним, оскільки також не підтверджується жодними доказами.

Не приймаються до уваги і посилання ОСОБА_1 щодо його звернень до правоохоронних органів, оскільки заява від 16 вересня 2021 року про проникнення до приміщення та крадіжку взагалі не стосується предмету спору, а заява подана ним 15 лютого 2022 року про використання ОСОБА_2 підроблених розписок лише вказує на суперечливу поведінку відповідача, оскільки в апеляційній скарзі ОСОБА_1 факт написання розписок не заперечує.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не спростував будь-якими доказами обставини укладення ним договорів позики, а тому стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу у розмірі 11 925 доларів США є правильним.

Однак колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про стягнення процентів від простроченої суми в розмірі 11538,93 доларів США.

Згідно статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказаний висновок сформований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року (справа № 754/14522/21).

Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частин 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З тексту розписок убачається, що сплата 1% від суми позики за кожен день прострочення сплачується в разі неповернення коштів до визначеної дати, а саме 2760 доларів США до 11.03.2021, 4494 долари США до 01.05.2021, 4671 долар США до 01.08.2021.

Отже, укладеними договорами визначено строк повернення позичених коштів і передбачена відповідальність за невиконання прийнятих зобов`язань.

Окрім того, як зазначено вище, неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12,). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс1).

Варто зазначити, що, попри подібність правової природи п. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 визначив суму, яка являється неустойкою, в якості процентів за час прострочення зобов`язань по 30 серпня 2021 року, при цьому посилався на ст. 625 ЦК України, обґрунтовуючи підстави позовних вимог.

Отже, позивач фактично ототожнив неустойку, яка визначена у розписках, з 3 % річних як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченого ч.2 ст. 625 ЦК України.

Вирішуючи спір в цій частині, місцевий суд, не звернув уваги на те, що спірна сума в розмірі 11538,93 доларів США, яка нарахована, як 1% від суми позики за кожен день прострочення зобов`язання, являється саме пенею, передбаченою п. 3 ст. 549 ЦК України.

При цьому, відповідно п. 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, який діє до теперішнього часу.

Так, періоди від 11 березня 2021 року, 01 травня 2021 року, 01 серпня 2021 року до 30 серпня 2021 року, за якими ОСОБА_2 нарахована пеня співпадають із періодом дії карантину на території України.

Отже, на підставі п. 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України ОСОБА_1 звільняється від обов`язків сплатити на користь ОСОБА_2 пені в розмірі 11538,93 доларів США за прострочення зобов`язань, яка нарахована на підставі умов договорів позики у період дії карантину на території України, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Перевіряючи доводи, щодо неналежного повідомлення колегія суддів констатує, що в матеріалах справи наявне підтвердження надсилання судової повістки на електронну пошту ОСОБА_1 (а.с.93), яка використовувалась ним під час розгляду справи для надсилання процесуальних заяв до суду.

Повідомлення учасника справи вказаним способом являється належним у відповідності до позиції, сформованої Верховним Судом в постанові від 13 липня 2022 року (справа №761/14537/15-ц).

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції повинен був ухвалити за результатами розгляду справи заочне рішення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки розгляд справи було розпочато за участі відповідача, при цьому, останній не з`явився в судове засідання після оголошеної перерви, що унеможливлювало заочний розгляд справи. Окрім того, вказане, на думку відповідача, порушення процесуального законодавства не являється обов`язковою підставою для скасування рішення суду, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених підстав, колегія суддів доходить висновку, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків в сумі 11538,93 доларів США підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних в цій частині, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 16 березня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. В. Соколова

В. А. Нежура