Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 367/3799/17

провадження № 61-22930св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Осипенка Вадима Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року у складі судді Саранюк Л. П. та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивувало тим, що ТОВ «Аверс-Сіті» є замовником будівництва Житлового комплексу «Коцюбинський» у Київській області, м. Ірпінь, смт Коцюбинське, вул. Пономарьова, 26.

Зазначило, що 18 березня 2011 житловий будинок АДРЕСА_1 введений в експлуатацію, а рішенням від 09 червня 2011 року Коцюбинська селищна рада Київської області присвоїла поштову адресу житловому будинку АДРЕСА_2 та доручила Комунальному підприємству «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити й видати свідоцтва про право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Послалося на те, що рішенням від 17 липня 2013 року Ірпінський міський суд Київської області задовольнив позов ОСОБА_4 та визнав за нею право власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_4 .

Зауважило, що ухвалою від 26 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року скасував, а справу передав на новий розгляд до місцевого суду.

За наслідками нового розгляду, рішенням від 16 квітня 2014 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, Ірпінський міський суд Київської області, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовив.

Зазначило, що ухвалою від 24 грудня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року скасував, а справу направив на новий розгляд до місцевого суду.

Надалі рішенням від 18 червня 2015 року Ірпінський міський суд Київської області позовну заяву ОСОБА_4 залишив без задоволення.

Ухвалою від 16 липня 2015 року Апеляційний суд Київської області відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2015 року.

Позивач зазначив, що 05 квітня 2017 року довідався про те, що 27 грудня 2013 року ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_5 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року.

28 грудня 2013 року ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу відчужила це нежитлове приміщення ОСОБА_2 .

Надалі, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 жовтня 2017 року, власником спірного нежитлового приміщення. на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2017 року став відповідач ОСОБА_1 .

Послався на те, що ТОВ «Аверс-Сіті» є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_4 , оскільки є замовником об`єкта будівництва.

Це нерухоме майно вибуло з власності ТОВ «Аверс-сіті» не з його волі, а шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_4 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, яке в подальшому було скасоване.

Вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не мали права розпоряджатись цим нерухомим майном, отже воно підлягає витребування з незаконного володіння останнього набувача - ОСОБА_1 на користь позивача відповідно статті 388 ЦК України.

Просило витребувати у ОСОБА_1 на свою користь об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09, загальною площею 57,2 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 21 серпня 2019 року Ірпінський міський суд Київської області позов задовольнив.

Витребував у ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» об`єкт нерухомості: нежитлове приміщення АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09, загальною площею 57,2 кв. м.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» 1 600,00 грн судових витрат.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що спірне нежитлове приміщення вибуло з власності ТОВ «Аверс-Сіті» не з його волі, а шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_4 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, яке надалі було скасовано 26 лютого 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Отже, є підстави для витребування із чужого незаконного володіння останнього набувача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» спірного об`єкту нерухомості.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 02 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка В. Ю. залишив без задоволення, а рішення місцевого суду залишив без змін.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, адвокат Осипенко В. Ю. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивував тим, що право власності відповідача на нерухоме майно не оскаржено та відсутністю рішення про скасування державної реєстрації її права власності.

Виходив з того, що приміщення буде витребувано у законного власника, а право власності згідно з вимогами статті 321 ЦК України є непорушним.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ТОВ «Аверс-Сіті» є замовником будівництва Житлового комплексу «Коцюбинський» за адресою: АДРЕСА_6 .

18 березня 2011 року житловий будинок АДРЕСА_1 введений в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом відповідності КС № 00002053, який засвідчує відповідність закінченого будівництва багатоповерхового житлового будинку з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерхового паркінгу (а. с. 95, т. 1).

Рішенням від 09 червня 2011 року Коцюбинська селищна рада Київської області присвоїла поштову адресу житловому будинку АДРЕСА_2 та доручила Комунальному підприємстві «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити й видати свідоцтва про право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на квартири закінченого будівництва за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 96-100, т. 1).

09 червня 2011 року ТОВ «Аверс-Сіті» отримало свідоцтво про право власності на квартири закінченого будівництва за адресою: АДРЕСА_3 та нежитлові приміщення № № 172, 176 за вказаною адресою. 29 вересня 2011 року ТОВ «Аверс-Сіті» здійснило державну реєстрацію права власності на це майно, індексний номер: 34757373, номер запису: 195 (а. с. 247-248, т. 1).

20 березня 2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності на нежитлові приміщення № АДРЕСА_4 .

Рішенням від 17 липня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року, Ірпінський міський суд Київської області, у справі № 367/3847/13-ц позов ОСОБА_4 задовольнив та визнав за нею право власності на нежитлові приміщення № АДРЕСА_4 (а. с. 19-25, т. 1).

Ухвалою від 26 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року скасував, а справу передав на новий розгляд до місцевого суду (а. с. 26-29, т. 1).

Рішенням від 16 квітня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, Ірпінський міський суд Київської області у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовив (а. с. 30-37, т. 1).

Ухвалою від 24 грудня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, скасував, а справу направив на новий розгляд до місцевого суду (а. с. 38-41, т.1).

Рішенням від 18 червня 2015 року Ірпінський міський суд Київської області позов ОСОБА_4 залишив без задоволення (а. с. 42-45, т. 1).

Ухвалою від 16 липня 2015 року Апеляційний суд Київської області відмовив ОСОБА_4 у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2015 року (а. с.46).

27 грудня 2013 року ОСОБА_4 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року зареєструвала за собою право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_5 , номер запису про власності: 4109470, індексний номер: 9618635.

28 грудня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_5 (а. с. 132-133, т.1).

30 грудня 2013 року ОСОБА_2 здійснила державну реєстрацію права власності на це майно, серія та номер 1635, індексний номер 9682844.

30 травня 2017 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_5 (а. с. 221, т. 1).

Того ж дня ОСОБА_1 здійснила державну реєстрацію права власності на це майно, номер запису про власності 20673123.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Правило частини першої статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачає, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

Саме такий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15).

Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).

У постанові Великої Палати від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 конкретизовані аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 16 вересня 2015 року в справі № 6-1193цс15 та висновки, викладені у постанові Великої Палати від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц.

Означена конкретизація полягала, зокрема, у тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення.

Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, яким чином спірне майно вибуло з володіння позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Встановивши, що нежитлове приміщення АДРЕСА_5 вибула з володіння власника ТОВ «Аверс-Сіті» за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, ухваленого щодо цього майна, та яке надалі скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, у зв`язку з чим підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на підставі положень статті 388 ЦК України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 367/8910/17 (провадження № 61-9629св19).

Отже, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що право власності відповідача на нерухоме майно не оскаржено та відсутнє рішення про скасування державної реєстрації її права власності; приміщення буде витребувано у законного власника, а право власності згідно з вимогами статті 321 ЦК України є непорушним є неприйнятними з огляду на наведені вище висновки про застосування норми права, висловлені у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15) та постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц) тощо.

Решта доводів касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Осипенка Вадима Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук