Справа № 388/1187/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2023 року Долинський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого - судді Баранського Д.М.,

за участю секретаря Поліщук Т.І.,

представника Охріменка Р.О. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України» про визнання правочинів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом до відповідача та просить: 1) визнати недійсним іпотечний договір № 55317Z16 від 20 липня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 442; 2) визнати недійсним іпотечний договір № 55317Z23 від 20 липня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 440.

Позов мотивує тим, що 19 липня 2017 року було укладено додаткову угоду № 55214N2-7 до Генеральної кредитної угоди № 55214N2 від 29 липня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») та позичальниками Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія «Трейд-Мастер» і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 .

Відповідно до Генеральної кредитної угоди Банк здійснює із Позичальником кредитні операції в межах ліміту в розмірі 12 000 000 грн, строком дії до 28 липня 2019 року.

ОСОБА_3 є матір`ю позивача, а директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія «Трейд-Мастер» був його батько, ОСОБА_4 .

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія «Трейд-Мастер» опинилися на межі банкрутства, про що повідомили АТ «Укрексімбанк». У свою чергу, Банк запропонував відтермінувати процедуру стягнення заборгованості позичальників в судовому порядку, при цьому запропонував додатково забезпечити виконання зобов`язань за Генеральною кредитною угодою нерухомим майном, наявним у родичів, запевнивши, що визначить комфортні умови договору для іпотекодавця.

За фінансових проблем, що виникли у батьків позивача під час ведення бізнесу, вони звернулись до нього з метою забезпечення своїм нерухомим майном їх зобов`язань перед АТ «Укрексімбанк».

Позивач стверджує, що поважає своїх батьків, а тому не міг проігнорувати їх повідомлення про перебування на стадії банкрутства, був схвильований ситуацією, що сталася, а думка про втрату батьками всього бізнесу та залишення без засобів до існування, була для нього стресом.

ОСОБА_2 вважає, що спірні іпотечні договори підлягають визнанню недійсними, оскільки під час їх укладення він перебував у складній життєвій ситуації, а саме іпотечні договори укладались на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки внаслідок їх укладення він не набув жодних матеріальних благ, а наявна заборгованість його батьків не підлягає реструктуризації.

Іпотечним майном виступає єдине наявне у позивача житло та комплекс будівель в якому розміщене кафе та земельна ділянка під цими будівлями.

АТ «Укрексімбанк» у встановлений строк відзив на позовну заяву до суду не надіслало.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомив.

Представник АТ «Укрексімбанк» Охріменко Р.О. в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову в позові з таких підстав.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що 19 липня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія «Трейд-Мастер», фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 55214N2-7 до Генеральної кредитної угоди № 55214N2 від 29 липня 2014 року, за якою з урахуванням передумов та взаємних домовленостей, що відображені нижче, уклали цю додаткову угоду до Генеральної кредитної угоди від 29 липня 2014 року № 55214N2 про таке: «ввести Стороною Генеральної кредитної угоди № 55214N2 від 29 липня 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія «Трейд-Мастер». Генеральну кредиту угоду від 29 липня 2014 року № 55214N2 викласти в новій редакції, за якою відповідно до положень та умов цієї Генеральної угоди Банк здійснює із Позичальником Кредитні операції в межах лімітів, визначених п. 2.2 цієї Генеральної угоди, на підставі та з урахуванням умов Кредитних договорів, що укладаються за домовленістю Сторін відповідно до положень цієї Генеральної угоди. Ліміти за Генеральною угодою: ліміт Генеральної угоди: 12 000 000 грн. Ліміт Генеральної угоди поширюється на Кредитні договори, що будуть укладені в межах цієї Генеральної угоди та включені до Додатка 1 до цієї Генеральної угоди протягом її дії, а також Кредитні договори, укладені до моменту набуття чинності цією Генеральною угодою, що є відповідними Додатками до цієї Генеральної угоди згідно з Додатком 1 до цієї Генеральної угоди. Строк користування Кредитом за цією Генеральною угодою: до 28 липня 2019 року».

20 липня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір № 55317Z23, за яким іпотекою за цим Договором забезпечується вимоги Іпотекодержателя, що випливають із Генеральної угоди № 55214N2 від 29 липня 2014 року (далі - Генеральна угода) з усіма чинними кредитними договорами, що укладаються в рамках Генеральної угоди, їй підпорядковуються є Додатками до Генеральної угоди та є невід`ємними її частинами та складають єдиний документ (Генеральна угода та Додатки - далі Кредитний договір), укладеного між Іпотекодержателем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 , далі Боржник 1, Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія «Трейд-Мастер», далі Боржник 2 (Боржник - 1, Боржник - 2, далі разом та окремо - Боржник) відповідно до якого Іпотекодержатель при виконанні Боржником певних її умов проводить кредитні операції в межах ліміту, встановленому в розмірі, що не перевищує 12 000 000 грн, на визначених Кредитним договором умовах строком погашення 28 липня 2019 року з нарахуванням процентів, комісій та інших платежів у відповідності до умов Кредитного договору. Предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у Кредитному договорі зобов`язань Боржника є: нерухоме майно, однокімнатна квартира Іпотекодавця, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 20-24).

20 липня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір № 55317Z16, за яким іпотекою за цим Договором забезпечуються вимоги Іпотекодержателя, що випливають із Генеральної угоди № 55214N2 від 29 липня 2014 року (далі - Генеральна угода) з усіма чинними кредитними договорами, що укладаються в рамках Генеральної угоди, їй підпорядковуються є Додатками до Генеральної угоди та є невід`ємними її частинами та складають єдиний документ (Генеральна угода та Додатки - далі Кредитний договір), укладеного між Іпотекодержателем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 , далі Боржник 1, Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистрибуційна компанія «Трейд-Мастер», далі Боржник 2 (Боржник - 1, Боржник - 2, далі разом та окремо - Боржник) відповідно до якого Іпотекодержатель при виконанні Боржником певних її умов проводить кредитні операції в межах ліміту, встановленому в розмірі, що не перевищує 12 000 000 грн, на визначених Кредитним договором умовах строком погашення 28 липня 2019 року з нарахуванням процентів, комісій та інших платежів у відповідності до умов Кредитного договору. Предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у Кредитному договорі зобов`язань Боржника є: нерухоме майно, комплекс будівель Іпотекодавця, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 (відповідно до рішення Долинської міської ради від 18 грудня 2014 року № 1174 «Про перейменування вулиці та площі в АДРЕСА_3 , загальною площею 400,7 кв. м, літ А, магазин - кафе загальною площею 338,5 кв. м, літ. Б, склад загальною площею 42 кв. м, літ. Ж склад, літ. З холодильник, загальною площею - 14,3 кв. м, літ. М прохідна, загальною площею - 5,9 кв. м, літ. Л вбиральня, літ К колодязь, огорожа № 1, ворота № 2, калитка № 3 (а. с. 25-29).

За змістом чч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України).

За змістом чч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; зміна правовідношення; припинення правовідношення.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон, а також у редакції на момент виникнення правовідносин) передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 11 Закону передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Отже, у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

За змістом ст. 575 ЦК України (в редакції на момент виникнення правовідносин) іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ч. 4 ст. 13 Конституції України).

Статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (435-15), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, який оспорюється на підстав ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Встановлена ст. 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої ст. 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

На переконання суду, позивач ОСОБА_2 не надав суду достатніх доводів, що підтверджені доказами та свідчать про те, що під час вчинення спірних іпотечних договорів особисто у нього існувала тяжка обставина, що змусила вчинити ці правочини для усунення цієї обставини. Окрім цього позивач взагалі не вказує в чому полягає невигідність умов правочинів, а також не надає доказів їх існування в момент вчинення правочинів.

З огляду на вищезазначене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цього позову.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідач у цій справі не надавав доказів понесення ним судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 177, 178, 181, 203, 204, 215, 233 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 42, 48, 76, 81, 82, 83, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України» про визнання правочинів недійсними.

Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 13 березня 2023 року.

Суддя Долинського районного суду Д. М. Баранський