КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4281/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Українська залізнична швидкісна компанія» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 листопада 2021 року (суддя Котвицький В.Л.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

у липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів

87 989грн 80коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до довідки ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» за період з 1 січня 2017 року по 30 червня 2020 року, складеної 6 травня 2021 року Північним офісом Держаудитслужби, встановлено, що внаслідок видачі в.о. начальником Філії Лобойком Л.М. незаконного наказу від 5 жовтня 2016 року за №375/ос про звільнення ОСОБА_3 , мало стягнення з філії за рішенням суду компенсації за невідпрацьований час (вимушений прогул) останньому, виконавчого збору та збору за провадження виконавчих дій в загальній сумі 87 989грн 80коп., що призвело до втрат фінансових ресурсів філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» на вказану суму.

Позивач посилався на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «Українська залізниця», треті особи: в.о. начальника філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Лобойко Л.М., головний інженер філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Січкар А.В. про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: скасовано наказ №375/ос від 5 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді стюарда Управління обслуговування пасажирів в поїздах Філії «Українська залізнична швидкісна компанія»; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу без поважних причин, починаючи з 6 жовтня 2016 року по 7 грудня 2017 року включно, в сумі 79 718грн та стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави 1899грн 58коп. судового збору.

Позивач зазначав, що на виконання вищевказаного судового рішення та постанови Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Київ ОСОБА_3 виплачено середній заробіток за

час вимушеного прогулу на загальну суму 79 718грн, а також сплачено 7 971грн 80коп. виконавчих витрат та 300грн збору за провадження виконавчих дій.

Позивач посилався на те, що відповідно до п.5.7 Положення філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Укрзалізниця» від 18 листопада 2015 року №019, в редакції чинній на момент підписання наказу №375/ос від 5 жовтня 2016 року «Про припинення трудового договору (контракту)» з ОСОБА_3 , будь-які договори, довіреності та інші правочини та інші вихідні документи, а також банківські та фінансові документи від імені Товариства вважаються належним чином укладеними (вчиненими) та мають юридичну силу для Філії, Товариства та третіх осіб виключно у разі, коли вони укладені (вчинені) з дотриманням правила двох підписів, (скріплені підписами щонайменше двох уповноважених на це посадових осіб Філії), які діють на підставі довіреності, виданої Товариством (керівник та заступник керівника Філії, іншого структурного підрозділу Філії або іншою уповноваженою на це посадовою особою Філії тощо).

Позивач вважав, що враховуючи те, що наказ №375/ос від 5 жовтня 2016 року про припинення трудового договору з ОСОБА_3 підписаний ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , то відповідно до вимог чинного законодавства дані особи несуть солідарну відповідальність за завдану шкоду.

Крім того позивач зазначав, що днем виявлення заподіяної працівниками шкоди є довідка ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» за період з 1 січня 2017 року по 30 червня 2020 року, яка складена 6 травня 2021 року Північним офісом Держаудитслужби, тому вважав, що строк звернення до суду слід обчислювати саме з 6 травня 2021 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 9 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» в особі філії «Українська залізнична швидкісна компанія» просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що перебіг річного строку звернення до суду щодо стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, було пропущено та не надано допустимих доказів поважності причин пропуску річного строку на звернення до суду з даним позовом.

Позивач зазначає, що днем виявлення заподіяної працівниками шкоди є довідка ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» за період з 1 січня 2017 року по 30 червня 2020 року, яка складена 6 травня 2021 року Північним офісом Держаудитслужби, тому строк звернення до суду слід обчислювати саме з 6 травня 2021 року, адже юридичній особі АТ «Укрзалізниця» про заподіяну шкоду стало відомо лише з довідки ревізії Північного офісу Держаудитслужби.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачами не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом в.о. начальника Філії ПАТ «Українська залізниця» Лобойка Л.М. і головного інженера Січкаря А.В. №375/ос від 5 жовтня 2016 року припинено трудовий договір (контракт) з ОСОБА_3 з підстави, передбаченої п.3 ст.40 КЗпП України, тобто за систематичне невиконання трудових обов`язків без поважних причин (с.с. 5).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року у цивільній справі №757/54186/16-ц скасовано наказ №375/ос від 5 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді стюарда Управління обслуговування пасажирів в поїздах Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця»; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу без

поважних причин, починаючи з 6 жовтня 2016 року по 7 грудня 2017 року включно, в сумі 79718грн та стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави 1 899грн 58коп. судового збору (с.с. 16-17).

З Єдиного державного реєстру судових рішень, доступ до якого є вільним, встановлено, що постановою Апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у цивільній справі №757/54186/16-ц рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог про скасування наказу від 5 жовтня 2016 року №375/ос про звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов`язків скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким визнано незаконним наказ від 5 жовтня 2016 року №375/ос про звільнення ОСОБА_3 , у задоволенні позову про скасування наказу про звільнення з роботи відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

Також з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що постановою Верховного Суду від 4 травня 2020 рокуу цивільній справі №757/54186/16-ц касаційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 грудня 2017 року у нескасованій частині та постанову Апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року залишено без змін.

Відповідно до платіжної вимоги №53314543/17 від 26 червня 2018 року та платіжного повідомлення №1663 від 13 липня 2018 року на рахунок Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ПАТ «Українська залізниця» згідно виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва №757/54186/16-ц від 8 червня 2018 року перераховано 87 989,80грн, з яких 79 718грн сума стягнення, 7 971грн 80коп. виконавчий збір, 300грн збір за провадження виконавчих дій (с.с. 18-19).

Згідно довідки ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» за період з 1 січня 2017 року по 30 червня 2020 року, складеної 6 травня 2021 року Північним офісом Держаудитслужби, внаслідок видачі в.о. начальника Філії Лобойком Л.М. незаконного наказу від 5 жовтня 2016 року №375/ос про звільнення ОСОБА_3 , стягнуто з Філії за рішенням суду компенсація за невідпрацьований час (вимушений прогул) останньому, виконавчий збір та збір за провадження виконавчих дій в загальній сумі 87 989,80грн, що призвело до втрат фінансових ресурсів філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» на вказану суму.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, але позивач пропустив встановлений законом річний термін для звернення до суду з даним позовом відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої незалежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, де закріплено як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Так, згідно зі статтею 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені статтею 134 КЗпП України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність

у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі ( ст. 237 КЗпП України).

При незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ч. 1 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно із пунктами 13, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Враховуючи, що наказ від 5 жовтня 2016 року №375/ос про звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, який був підписаний відповідачами, визнаний судом незаконним, з ПАТ «Українська залізниця» стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 , суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що «передбачені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити

причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

Аналіз положень ч. 3 ст. 233 КЗпП України свідчить, що строк звернення до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, починається з дня виявлення заподіяної шкоди.

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється термін на пред`явлення регресного позову.

З матеріалів справи вбачається, що 13 липня 2018 року АТ «Українська залізниця» перерахувало грошові кошти згідно рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 грудня 2017 року, яке набрало законної сили 17 квітня 2018 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 грудня 2017 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року оскаржувалися АТ «Українська залізниця» у апеляційному та касаційному порядку, а відтак позивач був обізнаний про визнання судом незаконним наказу про звільнення ОСОБА_3 та про свій обов`язок виплатити останньому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 квітня 2018 року, а відтак позивач був обізнаний про своє право заявити вимоги до працівників, винних в незаконному звільненні працівника, про відшкодування шкоди, заподіяної товариству у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

За таких обставин, позивач мав право пред`явити до відповідачів вимоги про відшкодування шкоди до 13 липня 2019 року.

Разом з цим, з даним позовом позивач звернувся до суду засобами поштового зв`язку 7 липня 2021 року, тобто поза межами річного строку з часу виплати підприємством ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 234 КЗпП України, у редакції на час подання позовної заяви, було передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що днем виявлення заподіяної працівниками шкоди є довідка ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Українська залізниця» від 6 травня 2021 року і питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом не порушував, причини пропуску строку не зазначав.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду та не порушенням питання про поновлення пропущеного строку і не зазначенням причин пропуску цього строку.

Доводи апеляційної скарги про те, що днем виявлення заподіяної працівниками шкоди є довідка ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» за період з 1 січня 2017 року по 30 червня 2020 року, яка складена 6 травня 2021 року Північним офісом Держаудитслужби, тому строк звернення до суду слід обчислювати саме з 6 травня 2021 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки про виплату середнього заробітку ОСОБА_3 позивач був обізнаний з моменту перерахування грошових коштів на рахунок державної виконавчої служби, тому саме з цієї дати у позивача виникло право вимоги до працівників, з вини яких підприємство сплатило середній заробіток незаконно звільненому працівнику.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції при вирішенні даного спору помилково посилався, крім норм трудового законодавства, також і на положення ст. 253, ч. 1 ст. 261, ч. 1 ст. 1166 та ч. 1 ст. 1191 ЦК України, оскільки правовідносини сторін регулюються нормами трудового, а не цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, крім посилання на норми цивільного законодавства, тому рішення суду підлягає зміні у зазначеній частині.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Українська залізнична швидкісна компанія» залишити без задоволення.

У порядку ч. 4 ст. 367 ЦПК України рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 листопада 2021 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на норми цивільного законодавства.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк