Справа № 462/4666/21 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/3155/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.,

суддів - Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Назар Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: орган опіки та піклування Кам`янка-Бузької міської ради, орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в:

В липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила визначити постійне місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що від шлюбу із відповідачем ОСОБА_1 , який був зареєстрований 19.12.2017 року, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08.12.2020 року шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвано, при цьому місце проживання дитини вказаним рішенням не визначено. Крім того, 27.05.2021 року Залізничним районним судом м. Львова також видано судовий наказ про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі однієї четвертої заробітку (доходу). Малолітній син проживає разом з нею в будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності її батьку. Водночас зареєстроване місце проживання сина за адресою проживання відповідача: АДРЕСА_2 . Відповідач систематично погрожує їй відібрати в неї сина та звернутись до суду із відповідним позовом, з метою врахування якнайкращих інтересів дитини просить визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з нею як матір`ю дитини. За результатами розгляду її звернення Опікунською радою надано висновок про можливість визначення судом місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: орган опіки та піклування Кам`янка-Бузької міської ради, орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини задоволено повністю.

Визначено постійне місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що в даній справі є грубо порушено інтереси їх спільного з позивачкою сина, оскільки, йому не зрозуміло, де має бути зареєстрований і проживати спільний син, будучи зареєстрованим у Львові і фактично на даний час проживаючи у Львові відвідуючи садок та інші гуртки. Вважає, що дане рішення дозволяє їх спільну дитину перевезти в містечко Кам`янка - Бузьк Львівської області (чи буд-який інший населений пункт України без його згоди), що негативно позначиться на інтересах їх спільного сина.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким визначити місце проживання дитини за конкретно визначеною адресою АДРЕСА_2 (за місцем його реєстрації).

В судове засідання 20 березня 2023 року сторони не з`явились.

Від представника позивача ОСОБА_4 17.03.2023 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в інших судових процесах.

Від ОСОБА_5 20.03.2023 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю його адвоката в іншому судовому процесі.

Розглянувши клопотання представника позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_8., судова колегія дійшла до висновку про відмову у їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 28 березня 2023 року, про що зазначено у вступній частині постанови Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги та визначаючи місце проживання неповнолітнього сина сторін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю у зв`язку з відсутністю правових підстав, передбачених нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір`ю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Звертаючись з позовними вимогами як за первісним так і зустрічним позовом, сторони звертали увагу на конфліктні ситуації у сім`ї, роздільне проживання та відсутність домовленостей з приводу виховання дітей.

Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу або закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно із ст. 161 СК України, якщо мати та батько які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.12.2017 року та рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08.12.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Залізничним районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 13.09.2018 року.

Судовим наказом Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2021 року із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 27.04.2021 року.

Згідно із ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно акту Кам`янка - Бузької міської ради обстеження умов проживання ОСОБА_3 , 2018 р.н., вбачається, що позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Власником будинку є ОСОБА_6 , дідусь ОСОБА_3 , який проживав за вказаною адресою з матір`ю без реєстрації.

Відповідно до пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Висновком виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради від 24.05.2021 року за результатами розгляду звернення Опікунською радою при виконавчому комітеті вирішено за доцільне визначення судом проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час позивач разом із малолітнім сином ОСОБА_3 без реєстрації проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 02.12.2021 року. Вказана квартира належить ОСОБА_7 (матір ОСОБА_2 ), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно довідки № 49 від 29.11.2021 року виданої Закладом дошкільної освіти (ясла-садок) № 125 (знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 41) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує заклад дошкільної освіти № 125 з 04.10.2021 року.

Ухвалою суду від 03 червня 2022 року зобов`язано орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради надати висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновку Франківської районної адміністрації від 11.08.2022 року про розв`язання спору щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за результатами обстеження умов проживання матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 та умов проживання батька за адресою: АДРЕСА_2 , зважаючи на те, що матір ОСОБА_2 , створила належні умови для проживання та виховання сина, має самостійний дохід вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_2 .

Декларацією прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року ви значено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дитини має постійне місце проживання, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей.

При цьому, суд в цій справі не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що йому не є зрозумілим, де має бути зареєстрований і проживати спільний син, оскільки згідно ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини у справі "Христов проти України" (рішення від 19 лютого 2009 року) вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів, (дивитися справу "Брумареску проти Румунії". (Brumarescu v. Romania) /GC/ N28342/95, n.61, ECHR 1999- УII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини. ( Справа Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia ) заява № 52854/99, п. 52,ECHR .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28.03.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.