ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

15 березня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3252/22
Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/473/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач військова частина НОМЕР_1 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - військова частина НОМЕР_2 , Квартирно-експлутаційний відділ м. Чернігова, Міністерство оборони України, Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 грудня 2022 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного тексту судового рішення 20.12.2022) у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про виселення,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2022 військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення. В обгрунтування позову посилається, що спірну службову квартиру позивачеві розподілено на підставі наказу Міністерства оборони України від 31.01.2019 № 40 «Про проведення експерименту із забезпеченням службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» і Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, який визначає закріплення житла за посадами військовослужбовців Збройних Сил України шляхом укладення договору надання в користування службового (штатно-посадового) житла.

Як вказує позивач, 10.09.2019 між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 був укладений договір про надання в користування квартири АДРЕСА_1 . І в цей же день був складений акт приймання-передачі вказаної квартири.

Наголошує, що будівля, в якій знаходиться спірна квартира, здана в експлуатацію військовій частині НОМЕР_2 і перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.03.2019.

Відповідач був звільнений на підставі наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 09.03.2022 і на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 був виключений з числа особового складу військової частини НОМЕР_1 , а тому позивач вважає, що на підставі п. 3.11 Договору, відповідач повинен звільнити надане у тимчасове користування житлове приміщення за вищевказаною адресою.

У позові позивач просить зобов`язати ОСОБА_1 звільнити житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення, з підписанням акта приймання-передачі приміщення у десятиденний термін з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.10.2022 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова (а.с. 103-104 т. 1).

Протокольною ухвалою від 10.11.2022 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління (службу) у справах дітей Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 (а.с. 111-112 т. 1).

Протокольною ухвалою від 28.11.2022 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство оборони України (а.с. 123-124 т. 1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.12.2022 позов військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про виселення, задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що оскільки право користування відповідача квартирою виникло на підставі договору користування від 10.09.2019, з умовами якого він погодився та підписав, ордер на житло не видавався, тому відсутні правові підстави вважати спірне житло службовим. Також за висновком суду, спірна квартира наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02.09.2019 № 225 закріплена за посадою начальника оперативного управління - заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_2 , яку на даний час займає інша особа, а відповідач зареєстрований за іншою адресою та має на праві власності частину будинку. На переконання суду, вимога про підписання акта приймання-передачі квартири є передчасною, оскільки на час розгляду справи порушення прав позивача в цій частині не встановлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Акуленко В.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.12.2022 і ухвалити нове рішення, яким відмовити військовій частині НОМЕР_1 в задоволенні позовних вимог.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що в судових засіданнях інформація про реєстрацію місця проживання відповідача управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 18.07.2022 до матеріалів справи не долучалась і в судовому засіданні не досліджувалась та спростовується відомостями, зазначеними в паспорті відповідача ОСОБА_1 , згідно якої він з 01.11.2017 зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_3 , що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо наявності індивідуального домоволодіння по АДРЕСА_4 , яке введено в експлуатацію та придатне для проживання, оскільки такий висновок спростовується висновком експерта від 26.05.2021 та Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27.01.2021 щодо підроблення документів, печаток, штампів та бланків.

За доводами апеляційної скарги, ні відповідач, ні члени його сім`ї станом на 10.09.2019, на дату укладення військовою частиною НОМЕР_1 з відповідачем договору надання йому у користування спірної квартири, не були забезпечені житлом і не мали ні у власності, ні у користуванні іншого житла. Крім того, вказує, що дружина відповідача, ОСОБА_2 , є інвалідом війни ІІІ групи і відповідно до вимог ст. 125 ЖК України не може бути виселена зі спірної квартири.

Як зазначає заявник, відповідно до договору №122 від 10.09.2019 року спірна квартира відноситься до числа службових і відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 встановлення статусу службової та виселення з житлових приміщень, виключно є компетенцією виконавчого комітету Чернігівського міської ради, тому саме на Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова покладено функції балансоутримувача казарменно-житлового фонду Міністерства оборони України.

На переконання заявника, договір №122 від 10.09.2019 надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України спірного службового (штатно-посадового житла) житлового приміщення складений з порушенням вимог чинного законодавства, військова частина як сторона договору, не мала права на укладення вказаного договору, тому вважає, що договір № 122 від 10.09.2019 не може бути підставою для виселення відповідача зі спірного житлового приміщення.

Крім того, заявник посилається, що правовідносини, які виникли під час отримання відповідачем спірного житла відносяться до правовідносин щодо проходження публічної служби, а тому заявлені вимоги позову на підставі ч. 1 ст. 19 ЦПК України, ч. 1 ст 19 КАС України та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 8.06.2022 у справі № 362/643/2, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства і на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України провадження у цій справі підлягає закриттю.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У відзиві на апеляційну скаргу командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.12.2022 без змін. В обгрунтування зазначає, що відповідачу у встановленому законодавством порядку не надавалось службове житлове приміщення, ордер на житло не видавався, а тому відсутні підстави вважати штатно-посадове житло саме службовим. Вказує, що умовами укладеного договору № 122 від 10.09.2019 передбачено, що позивач має право вимагати від відповідача звільнення житлового приміщення, яке було надано на строк проходження служби на посаді. Укладення договору не створює для користувача та членів його сім`ї інших прав на отримане у користування житлове приміщення, крім права тимчасового користування, а єдиним документом на підтвердження надання житлового приміщення у користування є акт прийому-передачі приміщення. Наголошує, що законодавством не передбачено можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах . Тому оскільки ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 на підставі наказу від 13.03.2022, він повинен був звільнити житлове приміщення відповідно до умов договору від 14.04.2022. Також заявник не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо закриття провадження у справі та вважає, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.06.2021, не поширюються на спірні правовідносини, оскільки предметом спору є саме право користування житлом.

У відзиві на апеляційну скаргу начальник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів ОСОБА_7 просить залишити без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.12.2022, а в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити. Вказує, що штатно-посадове житло не розподіляється військовослужбовцю, а закріплюється за конкретною посадою відповідно до наказу командира військової частини. ОСОБА_1 отримав спірну квартиру у тимчасове користування на договірних засадах як службове (штатно-посадове) житло з підстав, що виникли внаслідок прийняття наказу Міністерства оборони України від 31.01.2019 № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗС України». Укладений договір № 122 від 10.09.2019 недійсним не визнавався, є правомірним та обов`язковим до виконання. Заявник не погоджується з доводами апеляційної скарги, що спірна квартира видавалась відповідачу як службове житло, оскільки відсутнє рішення командира (житлової комісії) військової частини про надання відповідачу службового житла, що є початком процедури, а також відсутнє рішення комісії з контролю. Зазначає, що ордер на спірне житлове приміщення відповідачу не видавався, а єдиним документом, що підтверджує надання житлового приміщення користувачу є підписаний сторонами акт приймання-передачі приміщення. Тому вважає, що оскільки відповідач не отримував спірну квартиру як службове житло, відсутні підстави для застосування положень ст. 118-125 ЖК України .

У відзиві представник Міністерства оборони України М.Святецький просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Акуленка В.М., а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.12.2022 залишити без змін. Зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин (12.04.2022) відомості про місце реєстрації фізичної особи у паспорті громадянина України, виготовленого у формі книжечки, не є тим документом, що підтверджує місце проживання фізичної особи. Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо спростування відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання від 18.07.2022 саме відомостями, зазначеними в паспорті, оскільки відповідачем вказано своє місце реєстрації юридичну адресу військової частини НОМЕР_2 . Укладений між сторонами договір не надає військовослужбовцю та (або) членам його сім`ї права зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для державної реєстрації речових прав на житлове приміщення. Згідно рапорту відповідача йому було надано службове (штатно-посадове) житло, в якому міститься особисте зобов`язання звільнити житло у місячний термін разом з членами сім`ї у разі переміщення заявника на іншу посаду або звільнення його з військової служби. За наслідками розгляду рапорту відповідача був укладений договір № 122 і акт приймання-передачі відповідного житла і оскільки з 13.03.2022 відповідач був звільнений з військової служби і виключений зі списків військової частини НОМЕР_2 та повинен був добровільно відповідно до умов договору звільнити житлове приміщення до 14.04.2022, проте не зробив цього. Також заявник не погоджується з доводами скарги щодо необхідності закриття провадження у справі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що наказом Міністра оборони України від 10.05.2017 № 306 полковника ОСОБА_1 призначено на посаду начальника оперативного управління - заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_2 і згідно посвідчення серії НОМЕР_3 він є особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни (а.с. 72 т. 1).

31.01.2019 Міністром оборони України видано наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», відповідно до якого міністр погодився з пропозицією Головного квартирно-експлуатаційного управління ЗСУ щодо проведення у 2019 році експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ (а.с. 165зворот-166 т. 1).

Наказом т.в.о. Міністра оборони України від 16.07.2019 № 385 квартира АДРЕСА_1 закріплена за військовою частиною НОМЕР_2 на праві оперативного управління (а.с. 89-90 т. 1).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02.09.2019 № 225 вказана квартира закріплена за посадою начальника оперативного управління - заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_2 (а.с. 18 т. 1).

Як убачається з матеріалів справи, а саме зі змісту акта приймання (передачі) для утримання та експлуатації квартир, затвердженого Начальником Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління 15.08.2019, утримання спірної квартири здійснює Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова (а.с. 91-92 т. 1).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 159994952 від 18.03.2019 квартира за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у державній власності Міністерства оборони України (а.с. 7 т.1).

Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України № 217 від 09.03.2022 полковник ОСОБА_1 звільнений з військової служби у відставку за підпунктом «а» (за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі), відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, з правом носіння військової форми одягу вважати таким, що справи та посаду здав 13.03.2022.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 13.03.2022 № 64 (по стройовій частині) полковника запасу ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини (а.с. 17 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки право користування відповідача квартирою виникло на підставі договору користування від 10.09.2019, з умовами якого він погодився та підписав, ордер на житло не видавався, тому відсутні правові підстави вважати спірне житло службовим. Також за висновком суду, спірна квартира наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02.09.2019 № 225 закріплена за посадою начальника оперативного управління - заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_2 , яку на даний час займає інша особа, а відповідач зареєстрований за іншою адресою та має на праві власності частину будинку. На переконання суду, вимога про підписання акта приймання-передачі квартири є передчасною, оскільки на час розгляду справи порушення прав позивача в цій частині не встановлено.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 526 ЦК України що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог військової частини НОМЕР_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Перевіряючи аргументи скарги. апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України і наказом Міністерства оборони України від 10.05.2017 № 306 відповідача призначено на посаду начальника оперативного управління заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_2 .

31.01.2019 Міністерством оборони України видано наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України». 01.02.2019 начальником квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

На підставі наказу т.в.о. Міністра оборони України від 16.07.2019 року № 385 «Про закріплення нерухомого військового майна» квартиру АДРЕСА_1 закріплено на праві оперативного управління за військовою частиною НОМЕР_2 , а наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02.09.2019 № 225 зазначена квартира закріплена за посадою начальника оперативного управління - заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_2 .

Верховний Суд у постанові від 21.11.2021 у справі № 161/4428/20 зазначив, що наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла конкретному військовослужбовцю. Зазначений договір не надає військовослужбовцю та членам його сім`ї права зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для державної реєстрації речових прав на житлове приміщення. Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом, та члени їх сімей реєструються за юридичною адресою військової частини.

Як вбачається, 10.09.2019 між військовою частиною НОМЕР_1 та військовослужбовцем Збройних Сил України полковником ОСОБА_1 був укладений договір № 122 надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла, за умовами якого управитель надає користувачу на строк проходження ним служби на посаді начальника оперативного управління заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_2 для тимчасового проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Оцінюючи наведені вище обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки штатно-посадове (службове) житло, яким є спірна квартира, надано відповідачу у тимчасове користування на договірних умовах на підставі договору від 10.09.2019 відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31.01.2019 № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України».

Також, апеляційним судом встановлено, що укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_8 договір від 10.09.2019 передбачає, що у разі отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення або переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї, що визначено п.п. 3.11 п. 3 договору, укладення цього договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на отримане у користування житлове приміщення, крім права тимчасового користування.

Законодавством не передбачено можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке передано йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку із проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Пунктом 1.6 договору визначено, що цей договір не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього за користувачем та членами його сім`ї.

Відповідно до пункту 7.1 договору його укладення не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення, крім права тимчасового користування.

Апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи відповідачем не надано доказів про перебування ОСОБА_8 у черзі на отримання службового житла, не надано суду і посилання на наявність таких доказів. З зустрічним позовом про визнання права за ним на житло ОСОБА_8 не звертався.

За матеріалами справи, ОСОБА_8 має на праві власності 1/2 частку будинку АДРЕСА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.12.2022 № 317754874 (а.с. 222-224 т. 1).

Крім того, згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 18.07.2022, ОСОБА_8 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що є юридичною адресою військової частини НОМЕР_2 (а.с. 28 т. 1)

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача права вимоги за даним позовом, оскільки договір № 122 надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла, за яким ОСОБА_8 отримав житлове приміщення у користування, укладено між ним та військовою частиною НОМЕР_1 .

При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У справі встановлено, що відповідач не отримував спірне житло, як службове, отже відсутні підстави для застосування положень ст. 125 ЖК України щодо неможливості виселення особи без надання іншого жилого приміщення. ОСОБА_8 не навів доказів реального наміру використовувати спірну квартиру, зважаючи на те, що відповідач як на момент отримання спірного житла, так і на час розгляду справи зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належні і допустимі документальні докази того, що спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача, і в матеріалах даної цивільної справи такі докази відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у справі згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, апеляційний суд враховує наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Апеляційним судом встановлено, що спірні правовідносини є житловими, оскільки виникли з приводу права користування житлом, яке виникло у відповідача на підставі договору користування від 10.09.2019 відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31.01.2019, з умовами якого він погодився та підписав, ордер на вказане житло відповідачу не видавався і підстави вважати спірну квартиру службовою відсутні. Вказана квартира відповідачу була надана у тимчасове користування як штатно-посадове житло.

А тому поданий військовою частиною НОМЕР_1 позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і підстави для застосування положень ст. 118-125 ЖК України відсутні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення вимог військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання відповідача звільнити житлове приміщення. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 16.03.2023.

Головуючий Судді: