Постанова

Іменем України

08 березня 2023 року

м. Київ

справа № 205/11460/21

провадження № 61-7166св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар Інна Віталіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Поповського Дмитра Петровича на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року, постановлену у складі судді Басова Н. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_2 , після її смерті відкрилась спадщина за заповітом, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т. М. 29 березня 2011 року за реєстровим № 1627, відповідно до якого все майно, що належало ОСОБА_2 у рівних частках ділилось між нею та її сестрою ОСОБА_3 . Спадщина складалась з житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала на те, що на момент смерті матері разом з нею була зареєстрована її сестра ОСОБА_4 , а вона (заявник) тривалий час з ними проживала, оскільки мати тяжко хворіла та їй потрібний був догляд та допомога. Також догляду та допомоги у лікуванні потребувала її сестра, оскільки хворіла на онкологічне захворювання.

Зазначала, що після смерті матері вона та її сестра 02 червня 2020 року зверталися до державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І. В. із заявами про прийняття спадщини, на підставі яких заведено спадкову справу за № 65903593, номер у нотаріуса 348/2020.

ІНФОРМАЦІЯ_2 її сестра померла, отримати свідоцтво про право на спадщину сестра не встигла, однак спадщину прийняла.

Зазначала, що вона доглядала хвору сестру з лютого 2020 року, проживаючи разом з нею та хворою матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , до смерті сестри ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також після її смерті організувала та оплатила всі витрати, пов`язані з її похованням. Чоловік сестри - ОСОБА_5 проживав окремо та періодично відвідував дружину, однак всі турботи щодо догляду, лікування та поховання несла вона. Після смерті сестри її чоловік ОСОБА_5 подав заяву про відмову від спадщини, оригінал якої знаходиться у спадковій справі № 68232492, номер у нотаріуса 789/2021.

Вважала, що оскільки вона проживала разом з сестрою майже рік до її смерті, доглядала її та лікувала, то відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України фактично прийняла спадщину, однак 27 листопада 2021 року нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про права на спадщину, оскільки вона

не була зареєстрована за однією адресою з спадкодавцем та не подала у встановлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини.

Зазначала, що спір про право відсутній, вона є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 .

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просилавстановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І. В., про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки убачається спір про право, а саме, виникнення у заявника права на спадкування за законом майна померлого спадкодавця, що є окремим предметом доказування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У липні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Поповський Д. П. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що будь-яких об`єктивних даних з приводу оспорювання її права на прийняття спадщини не вбачається.

Спір про право це спір, що пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права.

Суди не зазначили, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом, який би оспорював її право на прийняття спадщини, тобто не встановили між ким існує спір, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21), від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18); судами невірно застосовано норми статей 1268, 1270, 1296 ЦК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У грудні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Згідно зі статтею 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині четвертій статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем - ОСОБА_4 , яка є її рідною сестрою і померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно.

ОСОБА_1 зазначала, що на час смерті сестри вона постійно проживала з нею у житловому будинку АДРЕСА_1 , однак внаслідок відсутності доказів її постійного проживання за вказаною адресою, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті сестри у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 з підстав того, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суд першої інстанції зазначеного до уваги не взяв, тому висновок суду є помилковим.

Крім того, суд першої інстанції не зазначив, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право ОСОБА_1 на прийняття спадщини, не перевірив доводи заявника про те, що згідно зі спадковою справою № 65903593, яка заведена державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І. В., вона є єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 .

Апеляційний суд у порушення вимог статей 367, 382 ЦПК України на викладене також уваги не звернув і залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Ураховуючи викладене, оскаржувані судові рішення не можуть вважатись законними та підлягають скасуванню, а справа - передачі до суду першої інстанції для розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої та апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Поповського Дмитра Петровича задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року скасувати, справу передати на розгляд суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець