№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6018/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Сенюта В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року Київським апеляційним судом в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Мельника Я.С., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Мілетич Ольги Олегівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Сенюти В.О., у цивільній справі №754/15860/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Зазначав, що на підставі ордеру на житлове приміщення № 08201 Серії Б від 21 липня 1997 року в користування його матері ОСОБА_5 та членам її сім`ї: доньці ОСОБА_6 та йому, як сину ОСОБА_5 , була передана квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Фактичне користування квартирою здійснюється ним та членами його сім`ї. Разом з тим, у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Посилаючись на те, що відповідачі не беруть участь в утриманні майна за місцем своєї реєстрації, не проживають у квартирі без поважних причин понад 6 місяців з 2012 року, втратили інтерес до житла за місцем своєї реєстрації, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Мілетич О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Суд не надав належної оцінки наданим доказам на підтвердження факту відсутності відповідачів за місцем реєстрації понад 6 місяців, зокрема, актам про не проживання відповідачів від 05 квітня 2021 року та від 07 жовтня 2021 року та показам свідків ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , які були допитані в суді першої інстанції, та дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Зазначає, що всі витрати по утриманню квартири несе ОСОБА_1 , відповідачі фактично не мають будь-якого інтересу до квартири, реєстрація їх у квартирі спричиняє додатковий тягар її утримання, який згідно вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» здійснюється із розрахунку кількості зареєстрованих в ній осіб. Також вважає помилковими висновки суду щодо відсутності підстав для визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, через відсутність даних про наявність у нього на праві власності чи на праві користування іншого житла. Звертає увагу на те, що місцем реєстрації малолітнього ОСОБА_4 є місце проживання відповідачки ОСОБА_3 , а відтак, втрата останньою права користування спірною квартирою є підставою й для втрати права користування цією квартирою малолітнім ОСОБА_4 .

В судовому засіданні адвокат Бутенко О.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , представники Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 21 липня 1997 року Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я ОСОБА_5 видано ордер № 08201 Серії Б на право заняття нею та членами її сім`ї у складі ОСОБА_6 (дочка) та ОСОБА_1 (син) жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_5 померла (а.с. 12).

З витягу з реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 .

Ініціюючи питання про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування спірною кватирою ОСОБА_1 надав суду акти про не проживання відповідачів за місцем реєстрації від 05 квітня 2021 року та від 07 жовтня 2021 року, в яких зазначено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16-21).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достовірних й достатніх доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , більше шести місяців у спірній квартирі у зв`язку із втратою інтересу до житла, доказів проживання вказаних осіб за іншою адресою, а також доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_4 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому він на даний час зареєстрований, встановивши, що через свій малолітній вік він не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21).

Європейський суд з прав людини вважає втрату житла найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03)зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч. 2 ст. 95 ЦПК України).

На підтвердження заявлених позовних вимогОСОБА_1 надав суду копії актів про не проживання відповідачівОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 , у житловому приміщенні від 05 квітня 2021 року, 07 жовтня 2021 року (а.с.16-21).

Проте, вказані акти щодо не проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_2 , складені сусідом ОСОБА_8 та співмешканкою позивача ОСОБА_7 , які не є уповноваженим особами, що мають право на складання таких актів.

Крім того, вказані акти складені на ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в той час як відповідачами вказані особи із прізвищами ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , крім того надані копії актів не містять відомостей з якого часу вказані в актах особи не проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому суд обґрунтовано відхилив покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , оскільки покази свідків не можуть бути достатнім доказом на підтвердження того, що відповідачі не проживають за вказаною адресою більше ніж шість місяців. Покази свідків не підтверджуються належними письмовими доказами. ОСОБА_7 є зацікавленою особою, оскільки вона спільно проживає із позивачем та має з ним спільну дитину.

Також, до матеріалів справи було долучено копію відповіді Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 26 серпня 2021 року про відсутність звернень або скарги відносно ОСОБА_1 у Деснянському УП ГУНП у м. Києві та копію відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 серпня 2022 року. Проте, вказані документи не є належними та достатніми доказами відсутності відповідачів в жилому приміщенні понад встановлені ст. 71 ЖК України строки.

Позивачем ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин не проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 більше шести місяців у спірній квартирі у зв`язку із втратою інтересу до житла, а також доказів проживання вказаних осіб за іншою адресою.

Крім того, як було встановлено, відповідач ОСОБА_4 є малолітньою особою.

Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції надано належну оцінку наданим позивачем документам та показам свідків.

Крім того, колегія суддів враховує, що за змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України позивачем у справах про визнання членів сім`ї наймача такими, що втратили право користування житлом в будинках державного і громадського житлового фонду, можуть бути або уповноважені особи власника, житлово-експлуатаційні організації, або наймачі такого житла.

Як було зазначено, ордер № 08201 Серії Б на право заняття жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , був виданий 21 липня 1997 року Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я ОСОБА_5 на сім`ю з трьох осіб, тобто, на неї, дочку ОСОБА_6 та сина ОСОБА_1 .

Тобто, наймачем квартири була саме ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент звернення до суду з позовом саме він є наймачем квартири. Сам по собі факт проживання в квартирі та оплати житво-комунальних послуг не свідчить про те, що ОСОБА_1 набув статусу наймача квартири, що також свідчить про необґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Мілетич Ольги Олегівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 07 березня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді