справа № 760/2245/22 головуючий у суді І інстанції Усатова І.А.
провадження № 22-ц/824/453/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Косінцевим Костянтином Вікторовичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.06.2017 інспектором патрульної поліції 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Львів Мончук Назаром Володимировичем було винесено постанову АР№409895 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 425, 00 грн.

Відповідно до змісту постанови, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, нібито не виконав вимогу дорожнього знаку 5.33, не пред`явив посвідчення водія, страховий поліс та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

18 липня 2017 року Комінтернівський районний суд м. Харкова задовольнив позов ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Львів Мончука Назара Володимировича про скасування постанови.

03 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту патрульної поліції з заявою про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

31 грудня 2021 року позивачем було отримано відповідь від УПП у Львівській області ДПП на вказану вище заяву. За результатами розгляду було відмовлено у задоволенні ОСОБА_1 у відшкодуванні моральної шкоди завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Позивач вказує на те, що моральна шкода полягає у тому, що в період з 28 червня 2017 року по 28 липня 2017 року ОСОБА_1 був підданий адміністративному стягненню, тобто вважався особою, яка скоїла адміністративне правопорушення. Зазначає, що незаконними діями позивачу було завдано моральні страждання, оскільки він місяці оскаржував дії представників відповідача, які його незаконно притягнули до адміністративної відповідальності, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, а також до погіршення стану його здоров`я та погіршення відносин з оточуючими людьми.

З огляду на вищевикладене, ОСОБА_1 вважає, що такими діями працівників поліції йому завдано моральних страждань, розмір моральної шкоди визначив у сумі 42 500,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року у позові ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Косінцева Костянтина Вікторовича, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та покласти судові витрати на відповідача.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що моральна шкода полягає в тому, що в період з 28 червня 2017 року по 28 липня 2017 року ОСОБА_1 був підданий адміністративному стягненню, тобто вважався особою, яка скоїла адміністративне правопорушення. Наголошує, що незаконними діями позивачу було завдано моральні страждання, оскільки він місяцями оскаржував дії представників відповідачів, які його незаконно притягнули до адміністративної відповідальності, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, а також до погіршення його стану здоров`я та погіршення відносин з оточуючими людьми.

Щодо наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача вказував, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. З цієї норми вбачається, що факт протиправної поведінки обумовлює виникнення душевних страждань, які і є моральною шкодою.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

27 грудня 2022 року на електронну адресу суду надійшов відзив відповідача 1 - Департаменту патрульної поліції на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У вказаному відзиві представник відповідача 1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Також відповідач 1 вказував про те, що твердження апелянта про заподіяння йому моральної шкоди не підтверджуються жодними доказами. Вважає, що позивачем не доведено факту завдання йому будь-якої шкоди внаслідок винесення відносно останнього постанови про адмінінстраивне правопорушення, як і не доведено протиправності та винності дій поліцейських, тим більше - причинно-наслідкових зв`язків між ними.

Також у відзиві на апеляційну скаргу наголошено на тому, що дії працівників поліції неправомірними або протиправними не визнано. Також відповідач 1 вважає, що позивачем не зазначено, яким чином він розраховував суму завданої йому моральної шкоди.

Відповідач-1 зазначав, що патрульна поліція не здійснює оперативно-розшукову діяльність та не є органом досудового розслідування, а тому не є суб`єктом, за рішенням якого передбачено відшкодування моральної шкоди у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Окрім вищевикладеного, відповідач 1 не погоджується з сумою заявлених витрат на послуги представника позивача, оскільки такий розмір витрат є, на думку відповідача, неспівмірним критеріям надання правничої допомоги і виходить за межі розумності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини справи, ціну позову та предмет спору, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.06.2017 року інспектором 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Львів Департаменту патрульної поліції Мончуком Назаром Володимировичем була винесена постанова АР № 409895, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425, 00 грн.

Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року у справі 641/4287/17 було задоволено позов ОСОБА_1 до інспектора 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Львів Департаменту патрульної поліції Мончука Назара Володимировича та скасовано постанову серії АР № 409895 від 28.06.2017 року.

Позивач вказує, що незаконними діями йому було завдано моральні страждання, оскільки він був змушений оскаржувати дії представників відповідача, якими його незаконно було притягнуто до адміністративної відповідальності, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, а також до погіршення стану його здоров`я та погіршення відносин з оточуючими людьми.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у справі, що розглядається, позивач не довів, що протиправна поведінка Департаменту патрульної поліції викликала у нього негативні емоції та/або наслідки, які досягли рівня страждання або приниження, чим було заподіяно моральну шкоду. Також суд зазначав, що постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі №641/4287/17 було тільки скасовано постанову про адміністративне правопорушення стосовно позивача, натомість дії працівників поліції неправомірними, або протиправними судом не визнано.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може повною мірою погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до частини третьої цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 вказаного Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з положеннями статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Враховуючи наведені норми права, апеляційний суд погоджується з доводом відповідача 1 та вважає, що на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюються вимоги зазначеного Закону, оскільки відповідач не належить до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Поряд з цим, як вбачається зі змісту позовної заяви, звертаючись до суду з позовом позивач, як підставу позову вказував також ст.ст. 1172,1174 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року у справі 641/4287/17 було задоволено позов ОСОБА_1 до інспектора 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у м. Львів Департаменту патрульної поліції Мончука Назара Володимировича та скасовано постанову серії АР № 409895 від 28.06.2017 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

При цьому, судом було встановлено факт винесення постанови з порушенням порядку розгляду справ про адміністративні правопорушення, що стало підставою для скасування цієї постанови в порядку адміністративного судочинства, оскільки були відсутні законі підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425, 00 грн.

Таким чином, судом було встановлено незаконність постанови, що свідчить про незаконність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425, 00 грн.

Отже, враховуючи, що з 28 червня 2017 року по 28 липня 2017 року ОСОБА_1 був підданий адміністративному стягненню, тобто вважався особою, яка скоїла адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає обґрунтованими посилання позивача про заподіяння йому незаконними діями відповідача моральних страждань, які знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з заподіянням моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

А відтак, позовна вимога ОСОБА_1 , заявлена до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У той же час, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем (42 500,00 грн.), не відповідає принципу розумності та справедливості й не підтверджений позивачем належними та достатніми доказами.

Апеляційний суд, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, враховує встановлені судом обставини справи, зокрема, розмір штрафу 425,00 грн., який був незаконно накладений на позивача, тривалість самого порушення 1 місяць, також ті обставини, що безпосередні дії працівників патрульної поліції щодо складання адміністративного протоколу за порушення ПДР незаконними не визнавалися, провадження у адміністративній справі не було закрите у зв`язку з відсутність у діях ОСОБА_1 складу та події адміністративного правопорушення, та враховуючи принципи розумності, виваженості і справедливості, дійшов висновку, що 500 грн. є достатнім розміром відшкодування позивачеві завданої йому відповідачем моральної шкоди.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, а відтак, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягаєскасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

При цьому щодо формулювання резолютивної частини судового рішення про задоволення позову в такому спорі апеляційний суд враховує, що в цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження №12-110гс18)).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Позивач в даній справі звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач у позовній заяві просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн., надавши до позовної заяви належні та допустимі докази їх понесення.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А відтак, ураховуючи, що позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року підлягають задоволенню на 1,18 %, компенсації за рахунок держави підлягають судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 118,00 грн.(1,18% х 10 000 грн. : 100%)

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Косінцевим Костянтином Вікторовичем, - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок.

Компенсувати ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 118 (сто вісімнадцять) гривень 00 копійок за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова