Апеляційне провадження №22-ц/824/1944/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач звернувся в суд з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що з 09 вересня 2019 року він працював у ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» на посаді начальника фінансового відділу, що підтверджується наказом № КЕ000000362 від 06 вересня 2019 року.

Наказом ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» від 09 вересня 2021 року № 69-к- його звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На час звільнення він працював на посаді, яка відповідно до наказу ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» № 67/1-к від 07 липня 2021 року «Про скорочення чисельності та штату працівників» підлягала скороченню.

З наказом ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» № 67/1-к від 07 липня 2021 року «Про скорочення чисельності та штату працівників» він був ознайомлений 12 липня 2021 року.

12 липня 2021 року він отримав письмове попередження про наступне вивільнення № 1 від 07 липня 2021 року та наказ від 09 вересня 2021 року № 69-к-.

Всі зазначені документи були підписані ним 12 липня 2021 року та надані копії для ознайомлення.

Таким чином з точки зору позивача відповідачем було порушено ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, а саме встановлений законом термін для попередження про вивільнення працівника не пізніше ніж за два місяці не було дотримано.

Крім того, відповідачем у порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України позивачу не було запропоновано список вакантних посад на товаристві, зайняття яких можливо за умови наявності відповідного освітньо-кваліфікаційного рівня з дотриманням вимог Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників.

У зв`язку з вищевикладеним позивач просив суд:

- поновити його на посаді начальника фінансового відділу з 10 вересня 2021 року;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 67721 гривні 68 копійок;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 3780 гривень.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» на посаді начальника фінансового відділу, що підтверджується наказом № КЕ000000362 від 06 вересня 2019 року.

Наказом ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» № 67/1-к від 07 липня 2021 року скорочено з 09 вересня 2021 року посаду начальника фінансового відділу.

07 липня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» видано наказ № 67/2-к «Про попередження працівника про заплановане звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату».

09 липня 2021 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про заплановане вивільнення № 1 від 07 липня 2021 року, що підтверджується відповідною відміткою на цьому повідомленні.

Наказом ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» від 09 вересня 2021 року № 69-к- ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату.

Із цим наказом позивач ознайомлений 09 вересня 2021 року, що підтверджується його підписом на наказі.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із відсутності в діях відповідача ознак неправомірності щодо винесення наказу від 09.09.2021 року № 69-к- про звільнення позивача з роботи.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Основною тезою, яку позивач поклав в основу свого позову (як і апеляційної скарги), було твердження про порушення роботодавцем строків повідомлення його про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Зокрема позивач зазначав, що про наступне його звільнення його було повідомлено 12.07.2021 року (а.с. 48).

Відповідно до 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

З представлених до суду документів вбачається, що про наступне звільнення з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП, яке відбудеться 09.09.2021 року, позивача було повідомлено 09.07.2021 року. Копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав 09.09.2021 року. Вказані докази не були жодним чином спростовані позивачем, відтак підстави для висновку про порушення відповідачем строків повідомлення про наступне вивільнення позивача у суду відсутні.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Стверджуючи про порушення процедури звільнення, позивач також посилався на те, що при звільненні йому не було запропоновано всіх наявних на підприємстві посад.

В ході розгляду справи представник відповідача не заперечував проти того, що альтернативні вакансії позивачу дійсно не було запропоновано, однак зазначав про те, що саме через їх відсутність на підприємстві.

Посилаючись на наявність на підприємстві вакансій, які могли бути запропоновані позивачу, ним тим не менш до суду жодного належного доказу з цього приводу надано не було. Не було заявлено позивачем і жодного клопотання щодо витребування будь-яких доказів щодо вказаних обставин, хоча обов`язок доводити наявність певної події чи обставини у випадку, коли інша сторона заперечує її існування, покладається саме на сторону, яка стверджує про існування такої події чи обставини (п. 4 ст. 81 ЦПК України).

За таких умов суд першої інстанції належним чином констатував відсутність підстав вважати, що при звільненні позивача були порушені вимоги трудового законодавства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько