№ 201/5579/20
провадження 4-с/201/9/2023
УХВАЛА

14 березня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Товариство з обмеженою відповідальністю «НПЛЮС» і приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрій Олександрович на протиправні дії приватного виконавця і зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 червня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «НПЛЮС» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ТОВ «НПЛЮС» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди було відмовлено, додатковим рішенням вирішено питання про витрати на правову допомогу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення (і додаткове) районного суду без змін. Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року рішення районного суду і апеляційної інстанції залишені без змін. Отже рішення набрало законної сили і 12 листопада 2021 року та 05 квітня 2022 року були видані виконавчі видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника, 04 серпня 2022 року відкрите виконавче провадження.

ОСОБА_1 29 вересня 2022 року звернувся до суду зі скаргою на протиправні дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Ю.О., зобов`язання вчинити певні дії через порушення вказаного виконавця, що пов`язані з неналежним виконанням за вказаними виконавчими листами. Приватний виконавець не повідомив заявника своєчасно про виконавчі дії навіть після звернення до них адвоката заявника, не роз`яснив йому його права, вважає вказані і інші дії та бездіяльність приватного виконавця неправомірними, протиправним та просили визнати неправомірними дії вказаного приватного виконавця, який не виконав вимог Закону України «Про внесення змін до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» п. 10-2 від 15 березня 2022 року, ставить питання про визнання вказаних дій протиправними, зобов`язання повернути стягнути з нього його кошти, задовольнивши скаргу в повному обсязі.

Представник ТОВ «НПЛЮС» і приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Ю.О. не погодилися з вимогами і обставинами скарги. Їх заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з їх боку не було та винесені ними постанови є правомірними. На письмові звернення заявника вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно скаржника на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вимоги скарги не доведені.

Вислухавши пояснення заявника і його представника, приватного виконавця, з`ясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу обгрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до п. 1 положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 30 грудня 1997 року № 1396/97, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство юстиції України є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади щодо забезпечення реалізації державної правової політики. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, державний виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 12 червня 2020 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «НПЛЮС» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ТОВ «НПЛЮС» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди було відмовлено, додатковим рішенням вирішено питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення (і додаткове) районного суду без змін. Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року рішення районного суду і апеляційної інстанції залишені без змін. Отже рішення набрало законної сили і 12 листопада 2021 року та 05 квітня 2022 року були видані виконавчі видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника, 04 серпня 2022 року відкрите виконавче провадження згідно Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_1 29 вересня 2022 року звернувся до суду зі скаргою на протиправні дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Ю.О., зобов`язання вчинити певні дії через порушення вказаного виконавця, що пов`язані з неналежним виконанням за вказаними виконавчими листами. Приватний виконавець не повідомив заявника своєчасно про виконавчі дії навіть після звернення до них адвоката заявника, не роз`яснив йому його права, вважає вказані і інші дії та бездіяльність приватного виконавця неправомірними, протиправним та просили визнати неправомірними дії вказаного приватного виконавця, який не виконав вимог Закону України «Про внесення змін до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» п. 10-2 від 15 березня 2022 року, ставить питання про визнання вказаних дій протиправними, зобов`язання повернути стягнути з нього його кошти.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України: 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. 8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження. якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Судом з`ясовано, що дійсно ОСОБА_1 12 червня 2020 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «НПЛЮС» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ТОВ «НПЛЮС» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди було відмовлено, додатковим рішенням вирішено питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення (і додаткове) районного суду без змін. Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року рішення районного суду і апеляційної інстанції залишені без змін. Отже рішення набрало законної сили і 12 листопада 2021 року та 05 квітня 2022 року були видані виконавчі видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника, 04 серпня 2022 року відкрите виконавче провадження згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою від 04 серпня 2022 року у ВП 69564997 виконавчі провадження № 69564604 від 04 серпня 2022 року і № 69564997 від 04 серпня 2022 року об`єднані в зведене виконавче провадження № 69565578.

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 27 вересня 2022 року рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) є пенсійним і заявник на нього отримує пенсійні виплати.

26 березня 2022 набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2129-1Х «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», яким врегульовано окремі питання примусового виконання рішень із умовах воєнного етапу. Вказаний розділ доповнено пунктом 10-2, в якому зокрема вказано: припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації).

Отже в цьому законі вказано про припинення звернення стягнення на будь- які доходи боржника, а також пенсії, заробітні плати, стипендії.

В порушення наведених вимог закону, приватний виконавець Лисенко Ю.О., відкривши виконавчі провадження № 69564604 від 04 серпня 2022 року і № 69564997 від 04 серпня 2022 року з виконання відповідно виконавчих листів № 201/5579/20 від 05 квітня 2022 року і від 12 листопада 2021 року, виданих Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по справі № 201/5579/20, не виносячи навіть постанови про звернення стягнення на пенсію заявника, фактично направив до банку інструкцію з вимогу списання коштів з картки ОСОБА_1 , на яку він отримував лише пенсію, яка була банком виконана, таким чином незаконно здійснив це стягнення в сумі 865.99 грн. з мого (пенсійного) рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується банківською випискою про рух коштів по рахунку від 28 вересня 2022 року.

Незаконність полягає не в тому, що рахунок заявника не визначався як пенсійний і виконавець міг не знати про списання саме пенсії заявника, а в тому, що зазначеним законом заборонено будь-які примусові стягнення, доходи боржника, крім аліментів та рішень, боржником за якими є громадянин Російської Федерації.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; водночас основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення (ч. 5 ст. 18 Закону).

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувана та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стягувана та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта(для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб-платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року (справі № 471/283/17-ц викладено висновок, що відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону № 1404- VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 3 цієї норми передбачено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувана одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року (справа № 219/7439/14-ц) та у постанові Верховного Суду (КАС) від 08 травня 2019 року (справі № 813/2125/16). Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 487/3774/16-ц (провадження № 61-42083св18), у постанові від 29 липня 2020 року (справа №716/20750/1 Зц), постанові від 24 грудня 2020 року (справа № 639/2561/18ц) зробив аналогічний висновок з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-45цс14).

Така ж правова позиції викладена і у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14.

При цьому вищий судовий орган посилався на практику Європейського Суду з прав людини, який неодноразово наголошував на неприпустимості штучних перешкод у виконанні остаточних судових рішення. «Право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Правові позиції Верховного Суду (Верховного Суду України) щодо застосування норм права до спірних правовідносин є обов`язковими для судів нижчих ланок.

Частиною 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частиною 1 ст. 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до ч. І ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Статтею 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» визначено, що працівник органу державної виконавчої служби зобов`язаний сумлінно виконувати службові обов`язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Отже, приватний виконавець Лисенко Ю.О. своїми діями порушив права заявника, тому його дії по списанню коштів з рахунку заявника не є законними.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Статтею 384 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки пред`явлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі державним виконавцем зроблене не все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей державний виконавець допустив неправомірні дії та бездіяльність, а начальник вказаного відділу не здійснював відповідний контроль за цим.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що скарга підлягає задоволенню.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може суд прийняти до уваги не згоду заінтересованих осіб з вимогами скарги, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим скаргу задовольнити та визнати

визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенка Ю.О. зі звернення стягнення коштів (пенсії) ОСОБА_1 в сумі 865 грн. 99 коп. в рамках виконавчих проваджень № 69564604 від 04 серпня 2022 року і № 69564997 від 04 серпня 2022 року з виконання виконавчих листів від 05 квітня 2022 року і від 12 листопада 2021 року, виданих Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по справі № 201/5579/20 та зобов`язати вказаного приватного виконавця Лисенко Ю.О. повернути ОСОБА_1 865 грн. 99 коп. на його депозитний рахунок НОМЕР_1 , судові витрати віднести за рахунок держави.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 26, 27, 31, 32, 45, 48, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 258-261, 352-354, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенка Юрія Олександровича зі звернення стягнення коштів (пенсії) ОСОБА_1 в сумі 865 грн. 99 коп. в рамках виконавчих проваджень № 69564604 від 04 серпня 2022 року і № 69564997 від 04 серпня 2022 року з виконання виконавчих листів від 05 квітня 2022 року і від 12 листопада 2021 року, виданих Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по справі № 201/5579/20.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрія Олександровича повернути ОСОБА_1 865 грн. 99 коп. на його депозитний рахунок НОМЕР_1 .

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст скарги складено 14 березня 2023 року.

Суддя -