Ухвала

Іменем України

02 березня 2023 року

м. Київ

справа № 686/17901/22

провадження № 61-2405ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 листопада 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 січня

2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Хмельницького апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди,

В с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Хмельницького апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 07 листопада 2015 року відносно

ОСОБА_1 незаконно та безпідставно складено протокол про адміністративне правопорушення, який був переданий на розгляд суду

у справі № 686/11495/16-п, провадження в якій було закрито постановою Тернопільського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року. Вказував, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо ОСОБА_1 в суді перебувало провадження з 06 листопада 2015 року до 25 серпня 2022 року, тобто 82 місяці. Діями Хмельницького апеляційного суду щодо порушення адміністративної справи, яка у подальшому була закрита, позивачу була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у 3 000 000 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з держави Україна

в особі Хмельницького апеляційного суду моральну шкоду у розмірі

3 000 000 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 25 листопада 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто

з державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 75 000 грн компенсації моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 10 місяців перебував під слідством і судом, тому він має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 75 000 грн.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 25 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову

в задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що підставою для відшкодування шкоди у разі закриття справи про притягнення до адміністративної відповідальності є наявність доведеного факту незаконності дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складення протоколу, отримання пояснень тощо). Правовою підставою закриття провадження у справі була передача справи щодо ОСОБА_1 за частиною першою статті 185-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) прокурору, оскільки

в діях ОСОБА_1 суд вбачав ознаки кримінального правопорушення (стаття 253 КУпАП). Позивач не довів належними та допустимими доказами факт незаконності дій посадових осіб Хмельницького апеляційного суду при порушенні адміністративної справи відносно нього. Складання протоколу про адміністративне правопорушення судовим розпорядником відповідає пункту 7-1 частини сьомої статті 255 КУпАП України.

Апеляційний суд також зазначив, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог зроблений за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України є підставою для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

21 лютого 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 листопада 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 січня 2023 року.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 листопада 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 січня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,

від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 19 січня 2021 року

у справі № 916/1415/19, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17; Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц; Верховного Суду

від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, від 08 липня 2020 року

у справі № 463/1352/16-а, від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18,

від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20, від 07 вересня 2022 року

у справі № 289/2110/21.

Позивач вказував, що відносно нього безпідставно та необґрунтовано склали адміністративний протокол, який передано на розгляд суду. Оскільки права позивача поновити неможливо, то він має право на відшкодування моральної шкоди.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується

з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Дослідивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про відмову

у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суди установили, що 06 листопада 2015 року судовий розпорядник Апеляційного суду Хмельницької області склав протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за частиною першою статті 185-3 КУпАП, згідно з яким 06 листопада 2015 року о 14.20 год ОСОБА_1 під час судового засідання в приміщенні апеляційного суду проявив неповагу до складу колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ, зокрема, вчинив дії, які свідчать про явну неповагу до суду та встановлених в суді правил поведінки, за що відповідальність передбачена статтею 185-3 КУпАП.

Вказаний протокол був надісланий до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Постановою від 25 грудня 2015 року матеріали адміністративного провадження щодо ОСОБА_1 за частиною першою статті 185-3 КУпАП

(справа № 686/22551/15-п) направлено керівнику Хмельницької місцевої прокуратури для відповідного реагування. Суд виходив з того, що в діях ОСОБА_1 вбачається склад кримінального правопорушення.

З аналогічних підстав Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області постановою від 11 квітня 2016 року вдруге направив матеріали адміністративного провадження щодо ОСОБА_1 керівнику Хмельницької місцевої прокуратури для прийняття рішення.

17 червня 2016 року місцевий відділок поліції вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості та відкрив кримінальне провадження № 0000031 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 296 Кримінального кодексу України (далі -

КК України).

Постановою Хмельницької обласної прокуратури від 09 серпня 2021 року закрито кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною першою статті 296 КК України на підставі пункту 2 частини

першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі -

КПК України) у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 30 травня 2022 року, залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду 25 серпня 2022 року, провадження у справі

№ 686/11495/16-п відносно ОСОБА_1 за частиною першою

статті 185-3 КУпАП закрито.

Судовими рішеннями у справі № 686/11495/16-п встановлено, що адміністративне провадження підлягає закриттю, оскільки, розглянувши адміністративну справу та скерувавши її 11 квітня 2016 року

прокурору, адміністративне провадження не було закрите, а після

закриття кримінального провадження, протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , уповноваженим органом, не складався. Справа про адміністративне правопорушення відносно

ОСОБА_1 за частиною першою статті 185-3 КУпАП підлягала закриттю саме у зв`язку із скеруванням відповідних матеріалів прокурору.

За результатом апеляційного перегляду справи № 686/11495/16-п суд апеляційної інстанції вказував, що дії суду першої інстанції узгоджуються

з вимогами частини другої статті 284 КУпАП, відповідно до якої постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування,

а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 КУпАП.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року

встановлено, що доводи апеляційної скарги про скасування постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 травня 2022 року і визнання ОСОБА_1 невинним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185-3 КУпАП, задоволенню не підлягають.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 01 лютого 2022 року

у справі № 686/14502/21 (за позовом ОСОБА_1 до держави Україна

в особі Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства) задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Хмельницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, грошові кошти у розмірі 310 000 грн.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність

є причиною, а шкода - наслідком.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу,

що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення

незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої

статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується

на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня

2019 року у справі № 920/715/17 зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та

у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

З аналізу статей 23, 1174 ЦК України випливає, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою, при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди зі сторони відповідача у цій справі. Так, постановою суду від 25 грудня 2015 року матеріали адміністративного провадження щодо ОСОБА_1 за частиною першою статті 185-3 КУпАП направлено прокурору для відповідного реагування. У подальшому провадження у справі № 686/11495/16-п відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 185-3 КУпАП закрито саме у зв`язку зі скеруванням матеріалів прокурору, а не з реабілітуючих підстав (відсутністю складу адміністративного правопорушення тощо). Разом з тим постановою суду від 01 лютого 2022 року у справі

№ 686/14502/21 стягнуто з Державного бюджету України на користь

ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, грошові кошти у розмірі 310 000 грн.

Апеляційний суд правильно врахував, що позивач не довів належними

та допустимими доказами факт незаконності дій посадових осіб Хмельницького апеляційного суду при порушені адміністративної справи відносно ОСОБА_1 . Складання протоколу про адміністративне правопорушення судовим розпорядником відповідає пункту 7-1 частини сьомої статті 255 КУпАП України.

Судом апеляційної інстанції не встановлено дій з боку відповідача, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди.

Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами заявлені

у справі вимоги, зокрема, завдання йому моральної шкоди відповідачем

у цій справі та обставин її завдання, що є підставою для відмови

у задоволенні позову.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 686/18269/21.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,

від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 19 січня 2021 року

у справі № 916/1415/19, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17; Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц; Верховного Суду

від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, від 08 липня 2020 року

у справі № 463/1352/16-а, від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18,

від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20, від 07 вересня 2022 року

у справі № 289/2110/21, враховуючи наступне.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не

будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Так, у справі № 338/180/17 позивач за первісним позовом просив стягнути безпідставно одержані кошти, три проценти річних і інфляційні втрати,

а позивач за зустрічним позовом - визнати укладеним договір підряду та стягнути борг за поставлені будівельні матеріали. Предметом позовних вимог у господарській справі № 905/1926/16 є зобов`язання відповідача виконати умови укладеного з позивачем договору, а саме прийняти виконання зобов`язань шляхом надання актів приймання-передачі електроенергії за відповідні періоди, на певну кількість і вартість електроенергії. У справі № 916/1415/19 позивач просив визнати припиненими договори іпотеки. Предметом позовних вимог у справі

№ 381/622/17 є стягнення з банку заборгованості за вкладом. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі

№ 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 09 лютого 2021 року у справі

№ 381/622/17 не вирішувала питання щодо стягнення моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

У справі № 569/1799/16-ц встановлено, що прокуратурою відносно позивача складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення за частиною першою статті 172-7 КУпАП, постановою суду першої інстанції останнього визнано винним у вчиненні вказаного адміністративного порушення, притягнуто до адміністративної відповідальності із застосуванням до нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн, проте у подальшому вказана постанова була скасована, а провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 257 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Залишаючи

в силі рішення суду першої інстанції про стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди у розмірі 2 496,90 грн, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 10 жовтня 2019 року вказував, що посилання апеляційного суду на те, що нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють

оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, з підстав поширення інформації щодо притягнення особи до відповідальності у засобах масової інформації, не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, скасування самого протоколу про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року скасовано судові рішення, направлено на новий розгляд до суду першої інстанції справу

№ 640/16169/17 за позовом фізичної особи до Управління патрульної поліції міста Харкова про відшкодування шкоди. Постанова касаційного суду мотивована тим, зокрема, що суди не врахували дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини.

Постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі

№ 463/1352/16-а скасовано судові рішення, прийнято нове судове рішення, яким скасовано постанову, винесену у справі про адміністративне правопорушення, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. В указаній справі позивач не просив стягнути моральну шкоду, зокрема діями працівників суду щодо порушення адміністративної справи, вказане питання не було предметом перегляду Верховного Суду.

У справі № 303/7352/18 позивач просив стягнути шкоду, завдану незаконними діями посадової особи митниці, яка складається із моральної шкоди, вартості вилученого автомобіля з урахуванням встановленого індексу інфляції та витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану

з розглядом справи про адміністративне правопорушення. За результатом касаційного перегляду скасовано постанову апеляційного суду, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Верховний Суд вказував, що, стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення або рішення іншого компетентного органу, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, апеляційний суд не врахував, що спірні деліктні правовідносини виникли через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України.

Предметом позовних вимог фізичної особи до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у справі № 953/6561/20

є відшкодування моральної шкоди. Позивач вказував, що незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності йому завдано моральних страждань, оскільки справа розглядалась два місяці 17 днів, він вимушений був скористатися послугами адвоката та витрачати кошти на оплату його послуг, користуватися тимчасовим посвідченням, оскільки своє водійське посвідчення він отримав лише 09 квітня 2020 року. Крім того, завдано шкоди його діловій репутації та авторитету, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП створювало образ суспільно небезпечної особи, яка здатна вживати алкогольні напої, керуючи транспортним засобом. Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року постанову апеляційного суду змінено, стягнуто

з Державного бюджету України на користь позивача 11 911,85 грн компенсації моральної шкоди». Касаційний суд вказував, що дії працівника патрульної поліції щодо складання відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини.

Постановою Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі

№ 289/2110/21 скасовано судові рішення, провадження у справі за позовом фізичної особи до відділення поліції № 3 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції

в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди закрито, справу в частині позовних вимог фізичної особи до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційний суд вказував, що відділення поліції № 3 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області не є юридичною особою, а входить до структури Головного управління Національної поліції в Житомирській області та не може бути відповідачем

у цій справі. Верховний Суд також зазначив, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність

у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП винних дій,

є помилковими.

Отже, відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи.

Апеляційний суд надав належну правову оцінку обставинам справи та зробив обґрунтовані висновки, які викладено у мотивувальній частині оскаржуваної постанови, а також мотивував підстави застосування частини четвертої статті 367 ЦПК України.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення

обставин справи та до переоцінки доказів, що відповідно до

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваної постанови.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного

в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що

правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів,

а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 листопада 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 січня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Хмельницького апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук