Справа № 346/3877/22
Провадження № 2/346/241/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю:

секретаря судових засідань - Дутчак Х.В.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, -

У С Т А Н О В И В:

22 вересня 2022р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив зобов`язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також виселити ОСОБА_3 з вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що він є власником житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 , а також йому належить 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На початку осені 2020 року до нього звернувся ОСОБА_3 з проханням надати йому житло для тимчасового проживання та зобов`язався оплачувати комунальні послуги. На підставі усної домовленості між сторонами, відповідача було поселено у житловий будинок АДРЕСА_1 . Через деякий час до позивача стали надходити телефонні дзвінки від сусідів, які скаржилися на ОСОБА_3 та зазначали, що останній зловживає спиртними напоями та постійно вчиняє сварки. В зв`язку з даними обставинами, ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою виїхати з його помешкання. ОСОБА_3 повідомив, що покине домоволодіння позивача за умови компенсації йому коштів, які були витрачені ним на проведення ремонтних робіт у будинку. Оскільки житло не потребувало ремонту і тимчасовий мешканець ніяких робіт не проводив, позивач став наполягати на залишенні його помешкання. Однак, ігнорування відповідачем його вимог, змусило ОСОБА_1 звернутися до органів Національної поліції, аби останні вжили необхідні заходи до відповідача. За його зверненням Коломийський РВП ГУНП провів перевірку в результаті якої позивачу було рекомендовано звернутися до суду, оскільки між сторонами вбачаються цивільно-правові відносини. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач добровільно не бажає виселятися та не має правових підстав користуватися нерухомим майном позивача, останній, з посиланням на положення ст.. 317, 319, 328, 391 ЦК України та ст. 116 ЖК УРСР, просив захистити його права, як власника, та усунути йому перешкоди в користуванні своїм майном шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку без надання йому іншого жилого приміщення.

16.02.2023р. представник відповідача ОСОБА_4 подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, оскільки ОСОБА_3 з вересня 2022 року не проживає в будинку позивача тим самим жодних перешкод у користуванні йому своїм майном не чинить. Відтак, вважають, що між сторонами відсутній предмет спору, що згідно п. 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі.

17.02.2023р. представник позивача ОСОБА_2 подав письмову відповідь на клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, в якій зазначив, що вважає дане клопотання необґрунтованим та передчасним. Зокрема вказав, що стороною відповідача не надано жодних доказів реального і безповоротного виселення ОСОБА_3 зі спірного житлового приміщення. Крім цього, відповідач не повернув власнику ключі від будинку. Більш того, всі господарські приміщення і будівлі зачинені на навісні замки ОСОБА_3 і доступ до них у ОСОБА_1 відсутній. Вказані обставини підтверджують існування спору між сторонами, а тому підстави для закриття провадження у справі відсутні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали на підставах викладених в позовній заяві та наполягати на їхньому повному задоволенні. Позивач також зазначив, що в 2020 році дозволив ОСОБА_3 проживати в своєму будинку та оплачувати лише комунальні послуги. Однак, відповідач їх не сплачував, пошкодив наявне в будинку майно, вів антиморальний спосіб життя. На теперішній час ОСОБА_3 в будинку не проживає, однак залишив в ньому свої речі, ключі від помешкання та господарських будівель не повертає, чим створює позивачу, як власнику, перешкоди у вільному користуванні своїм майном.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Заслухавши пояснення сторони позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд прийшов до наступного висновку.

З матеріалів справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_2 , та 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Вказані відомості підтверджуються Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно довідки П`ядицької сільської ради від 31.05.2022р. №762, в будинку по АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом було встановлено та сторонами не заперечувалось, що з 2020 року в житловому будинку АДРЕСА_1 , на підставі усної домовленості з власником став проживати ОСОБА_3 .

В довідці за результатами проведення перевірки по матеріалах ЄО-5240 від 05.05.2022р. зазначено, що ОСОБА_1 05.05.2022р. звернувся до Коломийського РВП з письмовою заявою, в якій просив прийняти міри до ОСОБА_3 , який проживає у помешканні заявника в АДРЕСА_3 , та зловживає спиртними напоями, веде антигромадський спосіб життя та не хоче покидати будинок заявника.

Зі змісту листа начальника Коломийського РВП від 28.05.2022р. вбачається, що звернення ОСОБА_1 було зареєстроване в ЄО №5240 від 05.05.2022р. та розглянуто. В ході перевірки по викладеним заявником обставинам був допитаний ОСОБА_5 , який пояснив, що мав усну домовленість з ОСОБА_1 про те, що він буде проживати в будинку за адресою: АДРЕСА_3 . У вказаному помешканні ним були зроблені ремонти, а тому він покине дане житло після повернення йому коштів, витрачених на ремонт. З приводу ведення антигромадського пособу життя та зловживання спиртними напоями вказав, що на даний момент між ним та власником існують неприязні відносини, оскільки він відмовляється висилятися з будинку. Таким чином, Коломийським РВП було рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду в порядку позовного провадження, оскільки між ним та ОСОБА_3 вбачалися цивільно-правові відносини.

Отже, представлені письмові докази підтверджують намагання позивача, як власника, в позасудовий спосіб змусити відповідача виїхати з його будинку. Однак, такого результату досягнуто не було через відмову ОСОБА_3 в добровільному порядку звільнити належне ОСОБА_1 помешкання.

Згідно з частиною першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями ст.. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами від порушень і протиправних посягань.

Аналіз положень статей 391, 396 ЦК України свідчить про те, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Звертаючись до суду, позивач вказав, що проживання відповідача в його будинку порушує його права на вільне користування своїм майном та на підставі положень ст.. 116 Житлового кодексу УРСР, просив виселити ОСОБА_3 без надання йому іншого жилого приміщення.

Згідно ч.1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті є необхідною наявність двох умов: 1) систематичне порушення правил співжиття, а також 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішені справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даній справі судом встановлено, що позивач зареєстрований та проживає в АДРЕСА_4 , що підтверджується відміткою в його паспорті громадянина України та довідкою відділу обслуговування громадян (сервісний центр) №8 Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 21.07.2022р. № 794.

Відтак факт проживання сторін за різними адресами унеможливлює порушення відповідачем правил співжиття. Також матеріали справи не підтверджують вжиття заходів попередження або громадського впливу на ОСОБА_3 , які не дали позитивних результатів.

За клопотанням позивача в судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_6 , який пояснив, що проживає в с. П`ядики по сусідству з будинком позивача, якого знає все своє життя. Близько 2 років в помешканні ОСОБА_1 проживає відповідач, з яким у свідка неприязні стосунки, оскільки ОСОБА_3 веде себе аморально, приводить підозрілих жінок, бомжів, зловживає з ними алкогольними напоями, після чого в їхніх компаніях відбуваються сварки та бійки. На початках проживання відповідача, ОСОБА_6 заходив до будинку де було не прибрано та антисанітарні умови. Неодноразово така поведінка тимчасового сусіда заважала свідку. Вже близько трьох місяців відповідач в помешканні не проживає, мешкає в будинку по АДРЕСА_5 . При цьому, в нього є ключі від будинку позивача і він та його співмешканка приходять туди на нетривалий час, постійно не живуть та не ночують в ньому. Також пояснив, що на території домоволодіння є господарські будівлі, які відповідач закрив на ключ і тримає там свої речі.

Відтак, фактично єдиним доказом в підтвердження девіантної поведінки відповідача являються покази вищевказаного свідка.

Стаття 80 ЦПК України вказує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, надавши правову оцінку зібраним у справі матеріалам, суд прийшов до висновку про те, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження обставин, які є необхідною передумовою для застосування частини першої статті 116 ЖК УРСР, а тому позовні вимоги з заявлених підстав задоволенню не підлягають.

Однак, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц вказано, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

При цьому, суд враховує, що завданням цивільного судочинства згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського cуду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Дорани проти Ірландії").

У рішенні у справі "Каіч та інші проти Хорватії" ЄСПЛ зазначено, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).

Як зазначено у правових висновках Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

При розгляді справи істотне значення має та обставина, що відмова в позові з причин неправильного визначення правової підстави за одночасної ідентичності матеріального змісту позовних вимог фактично скеровує позивачів на повторне звернення до суду, доведення фактичних підстав позову тощо, що не відповідатиме принципам розумності та справедливості, а також спотворює завдання цивільного судочинства, зафіксоване у статті 2 ЦПК України. Саме такі правові висновки, які є обов`язковими для застосування судами усіх інстанцій, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц.

Статтею 65 ЖК УРСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною 3 ст. 78 ЖК України визначено, що наймач вправі здати жиле приміщення в піднайом або поселити в нього тимчасових жильців на умовах і в порядку, передбачених статтями 91-99 цього Кодексу.

Наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (частини перша, третя статті 98 ЖК УРСР).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» із змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15, судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 виклав правовий висновок про те, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

В даній справі вбачається, що позивач дозволив відповідачу тимчасово проживати в своєму будинку, при цьому письмової згоди на вселення ОСОБА_3 до помешкання не надавав. Така домовленість була досягнута між ними в усній формі. Відповідач членом сім`ї ОСОБА_1 не являється, спільно з ним не проживав, господарство не вів, в належному позивачу будинку проживає близько двох років.

За змістом статті 98 ЖК УРСР, одним з елементів права розпорядження наймача, що входить до складу його права на жилу площу, є визнана за ним можливість вселяти в жиле приміщення не тільки піднаймачів, але й інших осіб - тимчасових мешканців (родичів, знайомих і т. д.). Вселення тимчасових мешканців допускається при згоді на це всіх повнолітніх членів родини наймача, разом з ним проживаючих. Тимчасові мешканці самостійного права на жилу площу не набувають, крім випадків, коли вони стають членами родини наймача (наприклад, у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ким-небудь із проживаючих), тобто перестають бути тимчасовими мешканцями.

Відтак, встановлені судом обставини вказують на те, що ОСОБА_3 свій статус тимчасового мешканця за період проживання в будинку позивача не змінив та права на жилу площу в помешканні позивача не набув.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 ЖК УРСР, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14,на який по суті послався апеляційний суд, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

В даній справі суд враховує, що відповідач нетривалий час проживав в будинку позивача. На теперішній час в його помешканні не проживає, а лише зберігає в ньому свої речі та інколи приходить, про що було зазначено в судовому засіданні свідком, а також визнано письмово стороною відповідача в клопотанні про закриття провадження у справі, в якому вказано, що в будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 не проживає з вересня 2022р.

В зв`язку з вищевикладеними обставинами, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 391 ЦК України, ОСОБА_1 має право вимагати усунення йому перешкод в користуванні своїм майном, а тому згідно ст.. 98 ЖК УРСР, ОСОБА_3 підлягає виселенню з будинку позивача, розташованого по АДРЕСА_1 , без надання йому іншого житлового приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги в такий спосіб, суд вважає, що на виконання вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ним враховано статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статтю 8 Конвенції, практику ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року в справі «Садов`як проти України» пункт 27, від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України», від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України») та вирішено справу з урахуванням балансу інтересів сторін спору і принципу пропорційності.

Щодо заявленого представником відповідача клопотання про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

В даній справі вбачається, що після пред`явлення позову відповідач перестав проживати в будинку позивача, однак своїх речей не забрав, ключі від помешкання власнику не передав, інколи приходить до будинку, тобто фактично продовжує користуватися даним майном, чим порушує право ОСОБА_1 на вільне користування своєю власністю.

Крім цього, в судовому засіданні позивач вказував, що спірні відносини між ним та відповідачем продовжують існувати, а тому наполягав на розгляді справи по суті заявлених ним вимог.

Таким чином, за фактичних обставин, суд вважає, що між сторонами даної справи залишилися неврегульовані питання, які свідчать про наявність між ними спору, що унеможливлює закриття провадження в даній справі. Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При цьому, в силу п. 9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю;

Довідкою МСЕК сер. МСЕ № 101829 підтверджено, що ОСОБА_3 являється інвалідом І групи.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки відповідач являється інвалідом І групи і в силу положень ст.. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільняється від оплати судових витрат, то згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, суд компенсує понесені позивачем витрати на сплату судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 47, 55 Конституції України, ст. 316, 317, 319, 321, 328, 391 ЦК України, ст.. 65, 78, 98 ЖК УРСР, ст.2, 10, 11-13, 81, 141, 255, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 із вказаного житла без надання йому іншого жилого приміщення.

Компенсувати ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 10 березня 2023 року.

Суддя Третьякова І. В.