Провадження номер № 2/0186/135/23
Справа № 186/168/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м.Першотравенськ.

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Янжули С.А.

при секретарі - Лиман Н.П.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м.Першотравенську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ :

03 лютого 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з 2014 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, проживали однією сім`єю, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство. Від даного шлюбу, незареєстрованого офіційно, мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яких разом виховували та утримували. В період з листопада 2014 року по вересень 2015 року позивач, разом з відповідачем та їх сином ОСОБА_5 , проживали в с.Чаус, Межівського району, Дніпропетровської області. В період з вересня 2015 року по червень 2016 року позивач з відповідачем та їх старшим сином проживали разом в с.Володимирівка, Межівського району, Дніпропетровської області. В період з червня 2016 року по липень 2019 року позивач з відповідачем та двома їх синами проживали у с.Демурине, Межівського району, Дніпропетровської області. В подальшому всі вони переїхали до м.Першотравенська, Дніпропетровської області, проживали однією сім`єю по АДРЕСА_1 , вирішили придбати власне житло для потреб сім`ї, 03 лютого 2021 року уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , право власності на вказане житлове приміщення було зареєстроване за відповідачем. З того часу, вся їх сім`я проживала за вказаною адресою. За квартиру було сплачено 138 000 гривень продавцю. За весь час сумісного проживання відповідач ніде не працювала, не мала самостійного доходу. Позивач весь час працював, на зароблені кошти утримував сім`ю, за зароблені ним та накопичені кошти вони й придбали вказану квартиру. У квітні 2022 року відповідач, разом з старшим сином виїхала за кордон, він залишився в Україні разом з молодшим сином. Рішенням суду встановлене місце проживання ОСОБА_4 , 2017 року народження, разом з батьком - позивачем по справі.

Просить суд встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 в період з листопада 2014 року по квітень 2022 року, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу; визнати майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаної квартири.

Позивач та його представник в підготовче судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовільнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву у встановлений строк не подала, надала заяву про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні в її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення.

Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на судовий захист оспорюваних або не визнаних прав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2014 року перебувають у фактичних шлюбних відносинах, проживають однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, мають взаємні права та обов`язки, ведуть спільне господарство.

Від даного шлюбу мають двох малолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження НОМЕР_1 від 03 вересня 2020 року та НОМЕР_2 від 26 серпня 2022 року.

Довідками, наданими позивачем та долученими до матеріалів справи підтверджується, що в період з листопада 2014 року по вересень 2015 року позивач, разом з відповідачем та їх сином ОСОБА_5 , проживали в с.Чаус, Межівського району, Дніпропетровської області. В період з вересня 2015 року по червень 2016 року позивач з відповідачем та їх старшим сином проживали разом в с.Володимирівка, Межівського району, Дніпропетровської області. В період з червня 2016 року по липень 2019 року позивач з відповідачем та двома їх синами проживали у с.Демурине, Межівського району, Дніпропетровської області. В подальшому всі вони переїхали до м.Першотравенська, Дніпропетровської області, проживали однією сім`єю по АДРЕСА_1 .

Фотознімками, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що сторони проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина, разом відпочивали, виховували своїх дітей, вели спільне господарство, дбали один про одного, мали взаємні права та обов`язки.

У 2021 році сім`я позивача вирішила придбати власне житло.

03 лютого 2021 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , право власності на вказане житлове приміщення було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 . За квартиру було сплачено 138 000 гривень продавцю ОСОБА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 03 лютого 2021 року, р.н.1-140.

З 03 лютого 2021 року позивач, відповідач та два їх сина, проживають за вказаною адресою, що підтверджується актом ПП "Комунальщик-2" від 04 липня 2022 року.

За весь час сумісного проживання відповідач ніде не працювала, не мала самостійного доходу. Позивач весь час працював, на зароблені кошти утримував сім`ю, за зароблені ним та накопичені кошти вони й придбали вказану квартиру. Дані факти підтверджуються довідками про доходи, інформацією про рух коштів по особовому рахунку позивача.

У квітні 2022 року відповідач, разом з старшим сином виїхала за кордон, позивач залишився в Україні, разом з молодшим сином.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №186/1029/22 від 21 грудня 2022 року встановлене місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , 2017 року народження, разом з його батьком - ОСОБА_1 .

Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд приходить до наступного висновку.

Як визначено в ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

На підставі ч.6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Оскільки в даному випадку наявний спір про право власності на спільне сумісне майно подружжя, суд розглянув вказану цивільну справу в порядку позовного провадження

Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю, передусім є сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, які визначені ч. 2 ст. 3 СК України.

Ознакою проживання чоловіка та жінки без шлюбу однією сім`єю є систематичне ведення ними спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних сім`ї. Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні сім`ї. Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 180/2536/18 (провадження № 61-18579св19), від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник.

Для позивача встановлення факту проживання однією сім`єю разом з відповідачем породжує юридичні наслідки, він зможе заявити позовну вимогу про поділ спільного майна подружжя.

Судом встановлено, що сторони по справі у період з листопада 2014 року по квітень 2022 року проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без шлюбу, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільних дітей, яких разом виховували та утримували, тому позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю сторін є такою, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання майна - квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку вказаного житлового приміщення, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

В даній справі відсутній спір щодо дійсної вартості спірного рухомого майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними внатурі.

В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, за сумісні кошти, придбали квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .

Суд вважає за можливе визнати вказане житлове приміщення спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірної квартири.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивачем сплачено судовий збір за заявлені три вимоги немайнового та майнового характеру, в розмірі 3 220,80 гривень.

Відповідач до початку розгляду справи по суті, у підготовчому судовому засіданні, позовні вимоги визнала в повному обсязі, про що надала відповідну заяву.

Позовні вимоги позивача задоволено у повному обсязі.

В зв`язку з чим, судовий збір в розмірі 1 610,40 гривень, сплачений позивачем при предявленні позову до суду, слід залишити за ним, оскільки він подав відповідну заяву, а решту судового збору в розмірі 1 610,40 гривень (50% від сплаченого) суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету, у зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 6, 9, 18, 76, 77, 78, 79, 80, 89, 258, 263, 264, 293,294,295 ЦПК України, ст.60, ч.1 ст.61, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 Сімейного Кодексу України, - суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя - задовільнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період з листопада 2014 року по квітень 2022 року.

Визнати майно у вигляді квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН № НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яка, згідно договору купівлі-продажу від 03 лютого 2021 року, реєстровий номер1-140, зареєстрована за ОСОБА_2 .

Судовий збір по справі у розмірі 1 610 (однієї тисячі шестиста десяти) гривень 40 копійок залишити за позивачем - ОСОБА_1 .

Повернути позивачу - ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову до суду, в розмірі 1 610 (однієї тисячі шестиста десяти) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С.А. Янжула.