Справа № 466/2134/22 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/2458/22 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.О. Гай

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа в.о.генерального директора Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Андрій Васько про скасування наказу №349/к/тр від 16.03.2022 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

11.04.2022р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 29.07.2017р. працював начальником гаража, а в подальшому головним механіком КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». 17.02.2020р. переведений на посаду начальника автомобільно-експлуатаційного відділу. 22.02.2022р. переведений на посаду головного механіка. А 16.03.2022р. наказом №349/к/тр його звільнено з роботи на підставі п.4 ч1 ст.40 КЗпП України за прогул.

Звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки він є інвалідом 3-ї групи у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням трудових обов`язків. Він більше 3-х років не отримував відпусток, безперервно працював у зв`язку з високою інтенсивністю роботи та відповідальним ставленням до неї. В період з 22.11.2-21р. по 17.12.2021р. хворів на ковід і перебував на лікарняному. 17.02.2022р. він усно звернувся до керівника установи з проханням надати йому можливість 18.02.2022р. відлучитися з роботи через необхідність проходження після захворювання (ковіду) реабілітаційних процедур. З 18.02.2022р. по 20.02.2022р. він отримував реабілітаційні процедури в центрі оздоровлення ТОВ «Золота гірка». Після виходу на роботу під тиском керівника він написав заяву про перевід за посаду головного механіка автомобільно-експлуатаційного відділу. 15.03.2022р. на вимогу керівника установи він подав службову записку з поясненням причин відсутності на робочому місці 18.02.2022р., у якій зазначив що його відсутність на роботі була погоджена з керівником установи. Цього ж дня було складено акт службового розслідування, а 16.03.2022р. наказом №349/к/тр його було звільнено з роботи за прогул 18.02.2022р. Вважає, що цей наказ винесено з особистих мотивів, дисциплінарних проступків він не вчиняв, трудової дисципліни не порушував. Просив поновити його на займаній посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.03.2022р. по день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вказує, що його відсутність на роботі 18.02.2022 року обумовлена поважною причиною - необхідністю проходження реабілітаційних процедур після перенесеного захворювання ковіду, що підтверджено довідкою закладу, що має право здійснення медичної діяльності. Зазначає, що надав суду довідку №67 від 25.03.2022 року де зазначено, що він в межах постковідної реабілітації отримував процедури: сольова кімната, масаж грудної клітки, мінеральні ванни. Така довідка підписана медичним директором центру оздоровлення ТОВ «Золота гірка» лікарем ОСОБА_2 з особистою печаткою лікаря. Вказує, що ТзОВ «Золота гірка» здійснює медичну діяльність відповідно до ліцензії, виданої згідно наказу МОЗУ від 19.04.2022 року №478 «Про ліцензування медичної практики».

Просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити повністю.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній. Від позовних вимог про середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 відмовився, про що подав письмову заяву.

Представник Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» - Баран Я.В. та в.о.генерального директора підприємства Андрій Васько проти скарги заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати усі надані суду докази.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із передбачених ЦПК. При цьому відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Оцінка причин порушення трудової дисципліни (в т. ч. вчинення прогулу) як поважних може здійснюватися як безпосередньо власником або уповноваженим ним органом, так і органом, до якого здійснюється оскарження накладення дисциплінарного стягнення (комісією по трудових спорах, судом).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 29.07.2017р. працював начальником гаража КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». 17.02.2020р. він був переведений на посаду начальника автомобільно-експлуатаційного відділу. 22.02.2022р. - переведений на посаду головного механіка.

Наказом №349/к/тр від 16.03.2022р. ОСОБА_1 звільнено з роботи з 16.03.2022р. згідно п.4 ч1 ст.40 КЗпП України за прогул.

Підставою звільнення зазначено Акт від 15.03.2022р. «Про проведення службового розслідування».

Зазначеним Актом службового розслідування від 15.03.2022 року встановлено, що ОСОБА_1 своїми діями допустив порушення п.1 розділу ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку, був відсутній на робочому місці 18.02.2022р. впродовж дня, заяв про надання відпустки на цей день не подавав, зміни йому режиму чи графіка роботи не видавалося, доказів щодо поважності причин відсутності на роботі 18.02.2022 року не надав. З метою встановлення поважності причин відсутності його на роботі 18.02.2022 року ОСОБА_1 запропоновано надати пояснення.

15.03.2022 року ОСОБА_1 надав письмові пояснення з приводу його відсутності на роботі 18.02.2022 року у якому зазначив, що 17.02.2022р. близько 13год.30хв. у службовому кабінеті керівника установи в присутності працівників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 він отримав усний дозвіл керівника підприємства не виходити на роботу 18.02.2022р.

На підтвердження поважності причин відсутності на роботі 18.02.2022р. позивач надав довідку №67 від ТзОВ «Золота Гірка», що знаходиться за адресою Закарпатська область ,Ужгородський район, с.Барвінок про проходження ним постковідної реабілітації з 18.02.2022 р. по 20.02.2022 р., та отримання реабілітаційних процедур - термальних мінеральних ванн та масажу грудної клітки .

За результатом службового розслідування комісія рекомендувала притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільнити його з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 районний суд виходив з того, що покликання позивача на те, що відсутність його на роботі 18.02.2022р. мала місце з усного дозволу та за погодженням з в.о. генерального директора А.Васько є голослівним, спростовується інформаційними записками працівників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 15.03.2022р., які враховувалися при проведенні службового розслідування і копії яких надано суду.

Крім того, суд покликався на те, що у матеріалах справи відсутня інформація щодо рекомендацій лікуючого лікаря позивача про необхідність проведення йому реабілітуючих постковідних процедур, які йому надавались в ТзОВ «Золота Гірка» Закарпатської області Ужгородського району с.Барвінок, що не дає можливості суду зробити висновок про поважність причин відсутності позивача ОСОБА_1 на роботі 18.02.2022р.; про намір отримати оздоровчі процедури в ТзОВ «Золота Гірка» Закарпатської області Ужгородського району с.Барвінок позивач знав заздалегідь, а тому мав можливість подати роботодавцю письмову заяву про надання йому відпустки чи відгулу на 1 робочий день - 18.02.2022р.

Відтак, суд вважав доведеним, що відсутність позивача на робочому місці 18.02.2022р. впродовж усього робочого дня не була зумовлена поважними причинами. Застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення з роботи суд вважав проведеним у відповідності до визначеної КЗпП процедури.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з наступних мотивів.

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 17.12.2021 року ОСОБА_1 після перенесеного гострого респіраторного захворювання на Covid -19 середньої важкості рекомендовано санаторно-курортне лікування (а.с.155).

Згідно витягу з порталу електронних сервісів органу ліцензування від 19.04.2021 року основним видом діяльності ТзОВ «Золота Гірка» є медична практика (лікарські спеціальності - фізіотерапія, сестринська справа, організація і управління охороною здоров`я). Строк дії ліцензії з 19.04.2021 року.

Як вбачається з пояснювальної записки ОСОБА_1 про відсутність на роботі протягом цілого дня 18.02.2022 року, у такій позивач зазначив, що усно в присутності працівників підприємства ОСОБА_4 та ОСОБА_5 погодив з в.о. генерального директора підприємства ОСОБА_6 можливість не виходу на роботу у цей день.

Тобто, з письмових пояснень ОСОБА_1 про причини відсутності на роботі 18.02.2022 року, що стало причиною його звільнення, вбачається, що він вважав свою відсутність на роботі у зазначений день погодженою керівником підприємства в присутності працівників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

При цьому, суд не виконавши вимоги ст.12 ЦПК України, згідно якої суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, взяв до уваги як належні докази письмові пояснення працівників КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які надавалися ними в ході проведення службового розслідування, не допитавши зазначених осіб в якості свідків.

З наведених мотивів, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач належними доказами не спростував, що відсутність ОСОБА_1 на роботі мала місце без погодження з в.о. керівника підприємства, а позивач як слабша сторона трудового договору не в змозі довести зазначені ним в поясненні обставини іншими доказами.

Крім того, як вбачається зі змісту наказу про звільнення позивача з роботи №349/к/тр від 16.03.2022 року «Про припинення трудового договору», у такому не зазначено, який саме день відсутності ОСОБА_1 на роботі є прогулом, що стало підставою для звільнення його на підставі п.4 ч1 ст.40 КЗпП України.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що роботодавець не спростував належними доказами доводи позивача про поважність причини його відсутності на роботі 18.02.2022 року, а тому рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 серпня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу та поновлення на роботі слід скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою ці позовні вимоги задоволити.

Скасувати наказ №349/к/тр від 16.03.2022 року «Про припинення трудового договору».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного механіка автомобільно-експлуатаційного відділу КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 16.03.2022 року.

Враховуючи, що позивач 07.03.2023 року подав письмову заяву про відмову від позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів, керуючись положеннями ст.373 ЦПК України вважає, що відмову ОСОБА_1 від позову до КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слідприйняти.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 серпня 2022 року в цій частині визнати нечинним.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрити.

Керуючись ст.ст. 206, 255, 256, 367, 368, 373, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову до КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 серпня 2022 року в цій частині визнати нечинним.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 серпня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу №349/к/тр від 16.03.2022 року та поновлення на роботі скасувати.

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою ці позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

Скасувати наказ №349/к/тр від 16.03.2022 року про припинення трудового договору.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного механіка автомобільно-експлуатаційного відділу КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 16.03.2022 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 березня 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра