Справа №:755/6308/17
Провадження №: 2/755/494/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" березня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: звернути стягнення на підставі Договору іпотеки № PCL-001/026/2007 від 19.04.2007 на іпотечне майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; кошти отримані від реалізації заставного майна направити на погашення заборгованості в сумі 1 638 157,64 грн перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за Кредитним договором № ML-001/026/2007 від 19.04.2007; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору у розмірі 1378,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 19.07.2007 ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений Кредитний договір № ML-001/026/2007 (надалі - Кредитний договір). За умовами Кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 101 500,00 доларів США на оплату комісії у банку та споживчі цілі, датою остаточного повернення кредиту 19.04.2017, розмір платежу 1 588, 54 доларів США, зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 13,99 % річних. В свою чергу, позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути заявнику зазначені кредитні кошти у строки, передбачені Кредитним договором (зокрема, в п. 2 частини № 1 Кредитного договору), а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені Кредитним договором. В строки, передбачені Кредитним договором, позичальник зобов`язаний здійснювати повернення суми кредиту та сплачувати відсотки - у валюті, що відповідає валюті кредиту, згідно з п.1.11.1 частини № 2 Кредитного договору. За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки, що передбачено п. 4.1.1. частини № 2 Кредитного договору. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.12.2013 у справі №755/20173/13-ц з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто заборгованість за Кредитними договорами № ML-001/026/2007 від 19.04.2007 в розмірі 99 362,86 доларів США, що еквівалентно сумі 794 207,34 грн, суму несплачених відсотків за користування кредитними коштами - 24 871,48 грн, пеню - 819 078,82 грн, а всього 1 638 157,64 грн. Станом на дату звернення до суду з даним позовом позичальником не було погашено зазначену заборгованість в самостійному порядку навіть частково, в примусовому порядку виконавчою службою жодних стягнень також не здійснювалось. Невиконання позичальником умов Кредитного договору на підставі п. 1.9.1. кредитного договору дає право банку достроково вимагати виконання боргових зобов`язань за кредитом у позичальника. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором від 19.04.2007 між позивачем та ОСОБА_1 (далі - Відповідач-1/ майновий поручитель), ОСОБА_2 (далі - Відповідач-2/майновий поручитель), було укладено Договір іпотеки (майнової поруки) № PCL-001/026/2007 (далі - Договір іпотеки). За умовами Договору іпотеки, а саме п. 1.1 для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов`язань, іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 46,10 (сорок шість цілих і десять сотих) кв.м., житловою площею 29,60 (двадцять дев`ять цілих шістдесят сотих) кв.м, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності. За умовами Договору іпотеки, а саме п. 2.1. іпотека за Договором іпотеки забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за Кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленим іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь - якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання». Також, відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Згідно ст. 33 Закону України «Про Іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позовна заява подається Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», що є правонаступником за всіма правами та обов`язками Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», що в свою чергу є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк». Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 та у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_3 . Також, 05.11.2010 у відповідності до ст. ст. 1077-1086 ЦК України Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» передало та відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за договором іпотеки № PCL-001/026/2007 від 19.04.2007, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та майновими поручителями за кредитним договором - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , відповідно до Договору про відступлення права вимоги.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до позичальника за кредитним договором № ML-001/026/2007 від 19.04.2007 та договором іпотеки (майнової поруки) № PCL-001/026/2007 від 19.04.2007.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва 18.05.2017 відкрито провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, справа призначена до судового розгляду.

У зв`язку із надходженням апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу суду від 18.05.2017, цивільну справу № 755/6308/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, було направлено до Апеляційного суду м. Києва

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18.05.2017 залишено без змін.

10.11.2017 до суду від ОСОБА_1 надійшли заперечення проти позову з доказами на їх обґрунтування, у яких остання просить позовні вимоги позивача залишити без задоволення. Додатково вказала, що вимоги позивача про стягнення на предмет іпотеки, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства. Зазначила, що 19.04.2007 між ОСОБА_3 та AT «ОТП банк» укладений кредитний договір № ML-001/026/2007. Цього ж дня, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором, уклали з банком договір іпотеки № PCL-001/026/2007 від 19.04.2007 за яким передали в іпотеку двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . 05.11.2010 між AT «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Відповідно до умов цього договору ТОВ «ОТП Факторинг України» придбало право вимоги до ОСОБА_3 . Цього ж дня, був укладений договір про відступлення права вимоги, за яким передано право вимоги за іпотечним договором ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 та договір про відступлення права вимоги від 05.11.2010, як вказує остання, суперечать правовим нормам чинного законодавства. Вважає, що AT «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вчинили операцію яка за своїм змістом не є фінансовою, й не відноситься Держфінпослуг до фінансових послуг, тобто вчинили дію поза межами власної компетенції, а укладаючи спірні договори діяли всупереч актам цивільного законодавства та поза межами цивільної дієздатності, що на думку відповідача-1, є прямим порушення закону. Крім того, посилалася на те, що одночасно з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю було укладено договір про відступлення права вимоги. Відповідно до п. 2.2. цього Договору клієнт протягом 5 (п`яти) днів з моменту набуття їм чинності зобов`язується надіслати Боржнику/іпотекодавцю повідомлення про відступлення прав за Договорами забезпечення. Повідомлення має бути відправлено рекомендованим листом з описом вкладення. Втім, остання жодного повідомлення не отримувала, про існування договору про відступлення прав дізналася з позовної заяви. Разом з тим, вважає договір про відступлення права вимоги теж таким, що укладений з порушенням закону. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Як було встановлено останньою, договір про відступлення права вимоги від 05.11.2010 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондарем І.М. у місті Дніпропетровську. Проте, згідно Інструкції Мінюсту, від 03.03.2004, № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (діяла на момент посвідчення спірного договору) посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Зауважила, що предметом іпотеки є нерухоме майно, яке зареєстровано у м. Києві та сторонами договору про відступлення права вимоги від 05.11.2010 є особи, що зареєстровані у м. Києві, такий договір підлягає нотаріальному посвідченню та реєстрації нотаріусом Київського міського нотаріального округу. За таких обставин вважає, що договір про відступлення права вимоги від 05.11.2010 був посвідчений та зареєстрований з порушенням вимог ст.ст. 509, 512, 513 ЦК та Інструкції Мінюсту, від 03.03.2004, № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Вважає, що вимоги позивача щодо стягнення на предмет іпотеки, що виникли на підставі договору про відступлення права вимоги від 05.11.2010 є безпідставні, оскільки ці вимоги ґрунтуються на договорі який є нікчемним та не є вчиненим.

Разом із тим, остання вказувала, що на правовідносини, що виникли між сторонами поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки майно, забезпечене іпотекою є єдиним її майном, у якому вона та її троє дітей проживають.

Цього ж дня, від відповідачки ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Листом Дніпровського районного суду від 06.02.2018 учасники справи про набрання чинності 15.12.2017 Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції; учасникам у справі встановлені відповідні строки для подання заяв по суті справи.

02.04.2018 до суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву з доказами на його обґрунтування, який за змістом є тотожним запереченням, що надійшли до суду 10.11.2017 від ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду від 01.06.2018 провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено до розгляду Голосіївським районним судом м. Києва цивільної справи № 752/19944/17 за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договорів, та набранням законної сили рішенням у вказані справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду від 19.04.2021 поновлено провадження у даній цивільній справі.

18.05.2021 до суду від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшли заяви про застосування строків позовної давності, у яких останні вказали, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки 19.04.2007 між ОСОБА_3 та AT «ОТП Банк» укладений кредитний договір № ML-001/026/2007. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором 19.04.2007 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали з банком договір іпотеки № PCL-001/026/2007 за яким передали в іпотеку двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Зауважила, що 17.02.2011 за вих. № 2091 позивач звернувся до ОСОБА_3 з досудовою вимогою про погашення заборгованості за Кредитним договором. Цією вимогою, керуючись п.1.9. Кредитного договору, позивач вимагав від нього дострокового виконання боргових зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, протягом 30-ти календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Таким чином, обов`язок у ОСОБА_3 повернути всю суму заборгованості за кредитним договором настав 19.03.2011, саме після цієї дати у позивача з`явилась можливість звернення до суду за захистом свого права, причому позивач міг звернутись з позовом як безпосередньо до позичальника, та й до майнових поручителів. 18.09.2013 ухвалою Дніпровського районного суд м. Києва відкрито провадження за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором, а рішенням Дніпровського районного суд м. Києва від 30.12.2013 у справі № 755/20173 позов задоволено частково, стягнуто з позичальника суму заборгованості. Зазначила, що у пункті 2.1 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у розмірі, валюті, порядку та у строк, які встановлені в кредитному договорі з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну дії. Разом з тим, сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 1.9 Кредитного договору). Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому, таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. Фактично, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі), тобто до 19.03.2014.

Разом з тим, в силу ст. 264 Цивільного кодексу позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Отже, пред`явленням позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором у вересні 2013 у справі № 755/20173/13-ц строк позовної давності був перерваний, й з вересня 2013 року розпочався заново. Цей строк закінчився у вересні 2016 року. Разом з тим, позивач звернувся з позовом у даній справі № 755/6308/17 у квітні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про що заявляється стороною.

Інших заяв по суті справи від учасників справи не надійшло.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2023 закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У поданих заявах про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна», останні просили суд розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.

Відповідачі та третя особа у судове засідання не з`явилися, про день та час проведення судового засідання повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом було встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ML-001/026/2007 від 19.04.2007 (далі - Кредитний договір), який складається з двох частин, які нероздільно пов`язані між собою.

Згідно ч. 2 частини № 1 Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах, зокрема, але не виключно: розмір кредиту/валюта кредиту - 101 500 доларів США; цільове використання кредиту - на оплату комісії банку, на споживчі цілі; дата остаточного повернення кредиту - 19.04.2017.

Відповідно до п.1.1 частини № 2 Кредитного договору № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині №1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому договорі.

Згідно п.1.4. частини № 2 Кредитного договору № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити банку відповідну плату в порядку та на умовах, визначених договором.

За умовами п. 1.5.1. частини № 2 Кредитного договору № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі платежу та не пізніше дати платежу, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором.

Відповідно до п. 1.6.1 частини № 2 Кредитного договору № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, позичальник зобов`язаний повністю повернути банку суму кредиту не пізніше дати остаточного повернення кредиту відповідно до умов, встановлених ст. 1.5 цього договору.

За умовами п. 1.9.1 частини № 2 Кредитного договору № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п. 2.3.7. та ст.3 цього договору) та/або умов договору іпотеки, та/або договору іпотеки (майнової поруки), та/чи договору поруки (вимога). При цьому, виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Згідно п. 2.3.1. частини № 2 Кредитного договору № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, позичальник зобов`язується у випадку виникнення до нього претензій з боку третіх осіб, - здійснювати виконання боргових зобов`язань в першочерговому порядку, крім випадків, встановлених чинним законодавством.

Відповідно до п. 3.1. частини № 2 Кредитного договору № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, сторони наступним прийшли згоди, що в якості забезпечення всіх своїх зобов`язань за цим договором позичальник, керуючись положеннями чинного законодавства та умовами цього договору, зобов`язується передати чи/та забезпечити передачу майновим поручителям в іпотеку банку предмет іпотеки, що перебуває у власності позичальника чи/та майнового поручителя.

Сторонами не заперечується, що позивач виконав свої зобов`язання за договорами та надав позичальнику, ОСОБА_3 , грошові кошти, а останній зобов`язувався їх повернути у порядку та на умовах, визначених договором.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зміст статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З метою належного виконання зобов`язання, останнє може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності, що передбачено ч. 1 ст. 546 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 572, 575 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором № ML-001/026/2007 від 19.04.2007 між кредитором, ЗАТ «ОТП Банк» та іпотекодавцями, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки (майнової поруки) № PCL-001/026/2007 від 19.04.2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Русанюком З.З., предметом якого є: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (далі- Договір іпотеки).

Зазначеним договором сторонами узгоджено, що для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником його боргових зобов`язань, визначених у статті 2 цього договору, іпотекодавець цим надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, визначене у статті 3 цього договору.

За умов п.2.1. ст. 2 Договору іпотеки, іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії.

За положень ст. 6 Договору іпотеки, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги (фактичні вимоги): (а) всі боргові зобов`язання, не сплачені боржником, і (б) вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов`язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв`язку із реалізацією його прав за цим Договором. Іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин (іпотечні випадки): (а) несплата боржником іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; (б) порушення іпотекодавцем будь-якого із його зобов`язань за ст. 5 цього договору; (в) інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30.12.2013 у справі № 755/20173/13-ц позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по кредитному договору № МL-001/026/2007 від 19 квітня 2007 року по кредиту в сумі - 99 362,86 доларів США, що еквівалентно сумі 794 207 грн. 34 коп., суму несплачених відсотків за користування кредитними коштами - 24 871 грн.48 коп., пеню - 819 078 грн. 82 коп., судовий збір - 3 441 грн., заборгованість за договором № 001/7146/07/1 від 19.04.2007 року про кредитування поточного рахунку (овердрафт) у розмірі 2 493 грн. 31 коп.

Згідно ч.4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, встановлені обставини рішенням суду від 30.12.2013 у межах цивільної справи № 755/20173/13-ц є преюдиційними для розгляду даної цивільної справи.

Так, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 19.12.2019 по справі №520/11429/17, колегія суддів визначила, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Зазначеним рішенням встановлено, що не підлягає встановленню під час розгляду цієї цивільної справи та береться до уваги судом, під час прийняття рішення у даній цивільній справі, що позивач, використав своє право про дострокове повернення кредитних коштів ще в 2011 році, чим змінено визначену в кредитному договору дату остаточного повернення тіла кредиту - 19.04.2017, на нову дату - 17.02.2011 плюс 30 календарних днів з дати отримання вимоги, що становить - 19.03.2011.

Таким чином, з урахуванням наведеного, банк змінив кінцевий строк виконання основного зобов`язання, за укладеним Кредитним договором, направивши досудову вимогу ОСОБА_3 про погашення заборгованості за кредитним договором № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, що встановлено рішенням суду та є преюдиційним фактом при розгляді даної цивільної справи.

З урахуванням наведеного, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 чт. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, про що відповідачем було подану відповідну заяву.

Так, позивач посилається на те, що станом на дату звернення до суду - 26.04.2017 позичальником не було погашено зазначену заборгованість в самостійному порядку навіть частково, а стягнення у примусовому порядку не здійснювалось. При цьому, кінцевою датою остаточного повернення кредиту є 19.04.2017, що настала, утім позичальник належних йому зобов`язань не виконав, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Разом із тим, суд не погоджується із твердженням, що лише після спливу настання виконання зобов`язань за договором, позивач дізнався про порушення його прав за договором, оскільки останнім була направлено досудову вимогу про дострокове виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, чим змінив кінцевий строк виконання основного зобов`язання та відповідно строк, протягом якого позивач міг звернутися до суду для захисту свого порушеного права (позовна давність). Відтак перебіг строку позовної давності почався з дня направлення досудової вимоги № 2091 від 17.02.2011 про погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № ML-001/026/2007 від 19.04.2007, тобто з 19.03.2011, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду із даним позовом (26.04.2017) після спливу строку позовної давності.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи, то ним можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Будь-яких заяв про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними до суду від позивача не надійшло.

Згідно правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

При цьому, як зазначає Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 29.12.2020 у справі № 909/1165/19 частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

При цьому аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із даним позов, останнім не було подано заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За нормою ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідачів на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 509, 525-526, 530, 553-554, 546, 572, 575, 589, 611, 612, 625, 1048, 1054-1055 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 280, 354 ЦПК України, Законом України «Про іпотеку», суд -

У Х В А Л И В:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: