ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року

м. Харків

справа № 638/809/20

провадження № 22-ц/818/155/23

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог (позивач за самостійним позовом) - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Цвірюка Д.В.,-

УСТАНОВИВ:

21 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1 674 925,00 основного боргу, 579 215,81 грн. - процентів 102 279,88 грн. 3% річних, 238 294,34 грн інфляційного збільшення та судовий збір у розмірі 10510,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що у березні 2012 до неї звернувся ОСОБА_2 з проханням позичити йому гроші для придбання нежитлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 12.03.2012 вона передала ОСОБА_2 кошти у розмірі 559 125,00 грн., що еквівалентно 70 000,00 доларів США за курсом НБУ та уклали договір позики. Відповідач повинен був повернути позику у строк до 01.01.2018 у доларовому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на дату повернення позики, проте відповідач позику не повернув, тому після 01.01.2018 вона неодноразово зверталась до нього з вимогою повернути кошти. Сума боргу залишається не повернутою на дату подання позовної заяви. З урахуванням офіційного курсу долара на час звернення до суду сума боргу складає 1 674 925,00 грн., проценти за користування коштами склали 579 215,81 грн., 3% річних 102 279,88 грн. та інфляційне збільшення 238 294,34 грн., загальна сума боргу складає 2 594 715,03 грн..

11 березня 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому вона просить визнати недійсним Договір позики на суму 2 594 715,03 грн., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з його фіктивністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25.06.1994 між ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом шлюбу подружжя спільно проживало, вели спільний побут та набували у сумісну власність цінне майно, зокрема нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 , житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_4 ; транспортні засоби, а також корпоративні права у ТОВ «Шишкін» номінальною вартістю 30 000,00 грн. Поступово особисті стосунки між подружжям стали погіршуватись, що з рештою призвело до фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.10.2018 шлюб між подружжям було розірвано. Питання про поділ спільного майна подружжя не вирішувалось. В процесі розлучення матір ОСОБА_2 . ОСОБА_7 погрожувала їй, що у випадку ініціювання будь-яких питань, пов`язаних з поділом майна подружжя, вона зробить минулою датою численні договори позик та забере усе майно у свою власність. ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_7 та тіткою ОСОБА_2 .. Вказувала, що під час перебування у шлюбі з 25.06.1994 по 03.10.2018 подружжям ОСОБА_8 не укладалось жодних договорів з ОСОБА_1 , в тому числі будь-яких договорів позик, гроші від інших осіб не отримувались та на сімейні цілі не витрачались. Свою згоду на укладання будь-яких договорів вона як дружина чоловіку не надавала. Все вищезазначене майно набувалось за спільні сумісні кошти подружжя. Враховуючи викладене, вважає договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фіктивним та таким, що підлягає визнанню судом недійсним на підставі ст.203, 215, 234 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю. Судові витрати ОСОБА_1 зі сплати судового збору залишили за позивачем.

Позовні вимоги ОСОБА_9 задоволено. Визнано недійсним договір позики від 12 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 2 594 715,03 грн. у зв`язку з його фіктивністю. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 840,80 грн., стягнувши по 420,40 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати, пов`язані із залученням експерта у розмірі 33 000,00 грн, по 16 500,00 грн. з кожного.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким її позов задовольнити, а ОСОБА_10 відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про відмову у задоволені позову не відповідає фактичним обставинам у справі та вимогам закону. 12 березня 2012 року до неї звернувся ОСОБА_2 з проханням позичити йому гроші для придбання нежитлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 12.03.2012 вона передала ОСОБА_2 кошти у розмірі 559 125,00 грн., що еквівалентно 70 000,00 доларів США за курсом НБУ. На момент передачі коштів сторони не укладали письмових розписок оскільки перебували у довіритильних стосунках. Однак в подальшому через втрату довіри та почуття оману, позивачка наполягла на уклаладенні договору позики. Відповідач повинен був повернути позику у строк до 01.01.2018 у доларовому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на дату повернення позики, проте відповідач позику не повернув, тому після 01.01.2018 вона неодноразово зверталась до нього з вимогою повернути кошти. Зауважує, що дата укладення договору позики та дата передачі грошей можуть не співпадати, гроші можуть буди передані як в момент написання договору так і після. Судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, оскільки неправомірно залучено у якості третьої особи ОСОБА_4 та прийнято до розгляду її позов.

23 листопада 2023 року ОСОБА_11 , який діє в інтересах ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив обґрунтований тим, що в жодних заявах або клопотаннях, які було подано до суду першої інстанції, ні Позивачем, ні Відповідачем не вказано реальну дату укладення Договору та не зазначено, що Договір було укладено значно пізніше, а саме зі спливом декількох років з моменту нібито передачі грошових коштів. Правова позиція щодо підписання Договору пізніше у сторін виникла безпосередньо перед зверненням до апеляційного суду. Протягом усього судового розгляду у суді першої інстанції сторони жодного разу не зазначали, що дата Договору не співпадає з датою його підписання. Таким чином, підроблений Договір позиціонувався перед судом першої інстанції як такий, що укладений вказаною у ньому датою.

Представник у відзиві зазначив, що ОСОБА_2 у межах справи №638/3675/20 за позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ прямо вказував, що оспорюваний договір позики підписано саме 12.03.2012. Таким чином, з самого початку сторони у справі за первісним позовом позиціонували договір позики як такий, що укладений саме 12.03.2012. Зміна правової позиції позивача відносно реальної дати складання та підписання договору свідчить лише про намагання пристосувати її до негативного висновку експертизи. Факт того, що підписи на договорі виконано вже після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 й безпосередньо перед зверненням до суду, свідчить про фіктивність договору та неправомірну мету ініціювання цього судового процесу - штучного виведення майна зі спільної сумісної власності подружжя. У разі задоволення позовної заяви ОСОБА_1 штучно зміниться об`єктний склад спільного сумісного майна подружжя, що прямо порушує права та законні інтереси ОСОБА_3 .. У зв`язку з цим, вона на законних підставах залучена до судового процесу як третя особа.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді, посянення представника ОСОБА_3 , обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.ч. 2, 4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 12.12.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець передає у власність, а позичальник приймає грошові кошти у розмірі 559 125,00 грн., що становить 70000,00 доларів США із строком повернення до 01.01.2018.

Згідно до відзиву на позовну заяву Відповідач позов визнає частково, не погоджується з нарахуванням інфляційних витрат та не визнає суму боргу у розмірі 238 294,34 грн.

Згідно висновку експерта ОСОБА_12 від 01.03.2021 за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в ц/с №638/809/20 провадження №2/638/2433/20 від 18.02.2021 № 3083, давність виконання підписів в договорі позики, датованому 12 березня 2012 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповідає вказаній даті. Підписи в договорі позики, датованому 12 березня 2012 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконані в період серпень 2019 року - січень 2020 року.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).

Таким чином, сам факт написання розписки ОСОБА_2 умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту та сам факт згоди відповідача про отримання грошових коштів у позивача, яка викладена у відзиві на позовну заяву, свідчить про отримання ОСОБА_2 грошових коштів.

Звертаючись до суду із самостіним позовом ОСОБА_3 обґрунтовувала вимоги про визнання недійсними договору позики тим, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки сторони його уклали без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, а лише з метою впливу на вирішення спору у справі про поділ майна подружжя.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

У правовій позиції по справі від 09.08.2017 №6-2690цс16 Верховний Суд України навів критерії для визнання правочину фіктивним якими є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Встановивши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, судова колегія приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 , з огляду на наступне.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Позивачем жодними належними, достатніми та достовірними доказами не доведено суду, що кошти за договором позики не передавались.

Висновок судової експертизи матеріалів документів в ц/с №638/809/20 провадження №2/638/2433/20 від 18.02.2021 № 3083 від 01.03.2021 року, на який посилається позивачка, сам по собі не є підставою для визнання спірного договору позики недійсним з підстав його фіктивності, оскільки такий висновок не вказує на те, що договір позики не укладався або що за цим договором кошти не передавалась.

За цим висновком надано відповідь про те, що підписи в договорі позики, датованому 12 березня 2012 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконані в період серпень 2019 року - січень 2020 року.

Проте вказаний висновок жодним чином не підтверджує фіктивності договору позики, адже не містить в собі дослідження питань не укладення договору або не передання грошей за цим договором.

Посилання ОСОБА_3 про те, що договір позики був оформлений лише з метою позбавлення її права на спільне сумісне майно, є припущенням, адже ОСОБА_1 в своїй позовній заяві не посилається на те, що позичала кошти подружжю ОСОБА_8 та просить стягнути борг лише з позичальника ОСОБА_2 .

Таким чином, посилання ОСОБА_3 на те, що стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів призведе до виникнення у неї обов`язку сплатити борг або зменшення її частки у спільному сумісному майні подружжя є припущенням.

З урахуванням положень ст. 81 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, в даному випадку з урахуванням реальності настання правових наслідків за цим договором у вигляді стягнення боргу.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Посилання третьої особи на те, що Відповідачем не отримувались грошові кошти за розпискою є безпідставними, оскільки будь-яких доказів на спростування цього факту останньою не надано.

Більш того, як первісно зазначав відповідач у своєму відзиві на позовну заяву він повністю визнає факт отримання від позивача грошей у сумах, вказаних у позовній заяві.

Оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення (повного або часткового) грошових коштів позивачу за розпискою відповідачем не надано, як і не надано доказів на спростування дійсності цієї розписки, колегія суддів не вбачає підстав відмови позивачу у стягненні з відповідача суми боргу.

З огляду на зазначене, суд дійшов не обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання договору фіктивним.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом . Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відповідно до правової позиції, викладеній в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 740/4842/15-ц (14-80цс20) за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З аналізу зазначеної правової позиції вбачається, що позивачу під час пред`явлення до суду позову надається право визначення грошової суми за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову або на день ухвалення судового рішення.

Зважаючи на зазначене, позивач мав право звертатися до суду з позовом про стягнення суми боргу за договорами позики в грошовій одиниці України гривні, за офіційним курсом відповідної валюти станом на день звернення до суду з даним позовом.

Щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов`язання колегія суддів зазначає, що згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

У справі, яка переглядається, установлено, що відповідач мав перед позивачем зобов`язання зі сплати грошових коштів, яке виникло за договором позики.

Відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, не повернув грошові кошти позивачу в строк, тому у позивачки виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язання відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів дійшла висновку, що нарахування інфляційних втрат за спірний період здійснено ним правильно, з урахуванням наведених вище норм і доказів протилежного матеріали справи не містять.

Стосовно стягнення процентів у сумі 579 215,81 грн. то колегія суддів зазначає, що дана вимога не підлягає задоволенню, адже нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Вищезазначена позиція узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 № 758/1303/15-ц та постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

В даному випадку ОСОБА_2 прострочив зобов`язання за договором позики а тому стягнення процентів відповідно до статті 1048 ЦК України не вбачається можливим.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , а саме стягнення з ОСОБА_2 на її користь 1 674 925 грн основного боргу , 102 279 грн 88 коп. - 3% річних та 238 294 грн 34 коп. - інфляційного збільшення. У задовлені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним належить відмовити

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України .

Позов та апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволено на 77,67%, тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню на її користь 8163,11 ( 10510 * 77,67%) гривень судового збору сплаченого в суді першої інстанції та 12 244,67 (15765 * 77,67%) гривень судового збору сплаченого в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 141, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 року скасувати. Ухвалити нову постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити .

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу, а саме 1 674 925,00 (один міліон шістсот сімдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) гривень основного боргу, 102 279 (сто дві тисячі двісті сімдесят дев`ять) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок - 3% річних та 238 294 (двісті тридцять вісім тисяч двісті дев`яносто чотири) гривні 34 (тридцять чотри) копійки інфляційного збільшення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20407 (двадцять тисяч чотириста сім) гривень 78 (сімдесят вісім) копійок судового збору сплаченого в суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 березня 2023 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук