ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 614/554/21 Номер провадження 22-ц/814/1382/23Головуючий у 1-й інстанції Гуляєва Г.М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Борівського районного суду Харківської області від 04 листопада 2021 року, ухвалене суддею Гуляєвою Г.М., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 4 000 доларів США, що є еквівалентом 106 800 грн., згідно офіційного курсу НБУ станом на 12.08.2021 року, згідно розписки від 23.03.2019 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 березня 2019 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 у формі розписки договір позики, згідно якого ОСОБА_2 (позичальник) позичив у ОСОБА_3 (позикодавець) грошові кошти у сумі 4 000 доларів США, які ОСОБА_2 взяв зобов`язання повернути ОСОБА_3 у строк до 27 травня 2019 року. Станом на 18 серпня 2021 року ОСОБА_4 вище вказане зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим не повернув ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 4 000 доларів США. 10.08.2021 року ОСОБА_5 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) підписали договір про відступлення права вимоги, згідно якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги належне первісному кредиторові за зобов`язанням щодо стягнення грошових коштів у розмірі 4 000 доларів США, що є еквівалентом 106 800 грн., згідно офіційного курсу НБУ станом на 12.08.2021 року, згідно розписки від 23.03.2019 року з ОСОБА_2 , який зайняв грошові кошти у ОСОБА_3 (первісного кредитора). Таким чином, з 10 серпня 2021 року у ОСОБА_1 замість ОСОБА_3 виникло право стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 4 000 доларів США, що є еквівалентом 106 800 грн., згідно офіційного курсу НБУ станом на 12.08.2021, згідно розписки від 23.03.2019 року.

Заочним рішенням Борівського районного суду Харківської області від 04 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У даній справі розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення, а вказаний у розписці термін з 23.03.2019 по 27.05.2019 не вказує на термін повернення грошових коштів, тому суд дійшов висновку, що розписка не відповідає вимогам чинного законодавства, які пред`являються до договорів позики, а саме, зі змісту розписки не вбачається отримання відповідачем від ОСОБА_3 грошових коштів саме у борг та не встановлено обов`язку відповідача повернути йому грошові кошти у визначений строк чи на його вимогу, тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виходячи зі змісту ч. 1 ст. 1049 ЦК України ОСОБА_2 не виконав зобов`язання, не повернув ОСОБА_3 горошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, тому вони підлягають стягнення рішенням суду. Вказує, що ОСОБА_3 як новий кредитор набув право цієї вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги, який укладено у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 509, ст. 11 ЦК України. Вказує, що у постанові Верховного Суду 20.03.2019 року у справі №640/219/14-ц висловлена правова позиція по аналогічній справі, а саме посилання апеляційного суду на відсутність у розписці, від імені відповідача зобов`язання повернути позику є безпідставними, так як розписку слід оцінювати (тлумачити), виходячи із повного змісту, тексту. Так у розписці зазначено, що відповідач зайняв кошти і розписка знаходиться у позивача й доказів протиправності її знаходження у останнього відповідач не надав, а зі змісту статті 1046 ЦК України терміну «зайняв» кореспондує зобов`язання повернути. При цьому, відповідач відповідно до вимог статті 1051 ЦК України не оспорював договір позики, не спростував, а навпаки, підтвердив факт написання ним розписки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 15.12.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та справа призначена до апеляційного розгляжу в порядку спрощеного позщовного провадження, без повідомлення учасників справи (а.с. 72,74).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 05.08.2022 року дана справа перебуває у проваджденні Полтавського апеляційного суду (а.с. 86).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.08.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 20.02.2023 року о 10-40 год. (а.с. 87).

У судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися вдруге, 21.02.2023 року на сайті «Судова влада України» розміщені оголошення про їх виклик у судове засідання на 27.03.2023 року о 14-00 год. (а.с. 96,97), рекомендовані повістки на їх ім`я про виклик до суду у даній справі на 20.02.2023 року та на 27.03.2023 року повернулися до апеляційного суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою», тому у відповідності до вимог п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України судові повістки вважаються врученими (а.с. 98-109).

При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 22 серпня 2022 розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено.

Також колегія суддів бере до уваги, що саме позивач ОСОБА_1 є ініціатором апеляційного провадження, а тому, звернувшись з апеляційною скаргою у справі, він є безпосередньо зацікавленим вчиняти дії з метою одержання інформації про хід та стан справи.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (див. mutatis mutandis рішення у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.89, N 11681/85)). Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення у справах "Олександр Шевченко проти України" (Case of Aleksandr Shevchenko v. Ukraine) від 26.04.2007, N 8371/02 та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) від 14.10.2003, заява N 50966/99)).

Таким чином, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів для прискорення процедури розгляду. Позивач, подавши апеляційну скаргу, з метою добросовісного користування процесуальними правами учасника судового процесу згідно з вимогами ст. 44 ЦПК України повинен виявляти інтерес до відомого йому провадження, зокрема, щодо руху поданої ним скарги та результату розгляду її судом.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004 року).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що що згідно копії розписки від 23.03.2019 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 суму у розмірі 4 000 доларів терміном з 23.03.2019 року по 27.05.2019 року (а.с. 10).

Відповідно до копії договору про відступлення права вимоги від 10 серпня 2021 року, первісний кредитор ( ОСОБА_3 ) відступає, а новий кредитор ( ОСОБА_1 ) набуває право вимоги, належне первісному кредиторові за зобов`язанням щодо стягнення грошових коштів у розмірі 4 000 доларів США (еквівалент 106 800 грн.), згідно розписки від 23.03.2019 року з ОСОБА_2 , який зайняв вказані грошові кошти у ОСОБА_3 (а.с. 11-12).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 4 000 доларів США, що є еквівалентом 106 800 грн., згідно офіційного курсу НБУ станом на 12.08.2021 року, згідно розписки від 23.03.2019 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, що з копії розписки від 23.03.2019 року, яка надана суду позивачем в якості доказу (а.с. 10), не вбачається отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів саме у борг та не встановлено обов`язку ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 грошові кошти у визначений строк чи на його вимогу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що до позову в якості доказу позивачем надана копія розписки наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 суму у розмірі 4 000 доларів строком з 23.03.2029 по 07.05.2019. 23.03.2019 ОСОБА_2 підпис. 23.03.2019 ОСОБА_3 підпис».

Згідно копії договору про відступлення права вимоги від 10.08.2021 року, первісний кредитор ( ОСОБА_3 ) відступає, а новий кредитор ( ОСОБА_1 ) набуває право вимоги, належне первісному кредиторові за зобов`язанням щодо стягнення грошових коштів у розмірі 4 000 доларів США (еквівалент 106 800 грн.), згідно розписки від 23.03.2019 року з ОСОБА_2 , який зайняв вказані грошові кошти у ОСОБА_3 (а.с. 11-12).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 05.04.2021 року ОСОБА_1 є інвалідом 2-ї групи за загальним захворюванням безтерміново (а.с. 9), на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, на що посилається позивач у позові.

Як встановила колегія суддів, у матеріалах справи відсутній оригінал вказаної розписки, із змісту позовної заяви та загалом з матеріалів справи не вбачається, що оригінал розписки знаходиться у позивача, що він може надати її суду для огляду.

Крім цього, у позовній заяві позивач просив справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження, письмово повідомити його про час та місце розгляду справи, просив слухати справу без його участі (а.с. 6).

Згідно ухвали суду першої інстанції від 26.08.2021 року відкрито провадження у даній справі, клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження задоволено, розгляд справи призначено провести у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, на 23.09.2021 року о 9-30 год. (а.с. 21).

У судове засідання 23.09.2021 року особи, які беруть участь у справі, не з`явилися, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 25).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення судової повістки на 19.10.2021 року, ОСОБА_1 12.10.2021 року отримав її (а.с. 32).

У судове засідання 19.10.2021 року особи, які беруть участь у справі, не з`явилися, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 33).

04.11.2021 року у даній справі ухвалене заочне рішення суду (а.с. 41-45).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач мав процесуальну можливість та достатньо часу надати суду для огляду та приєднати до матеріалів справи оригінал розписки від 23.03.2029 року, проте, цього не вчинив.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З врахуванням викладеного, колегія суддів враховує, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи в межах тих доказів, які надані позивачем на підтвердження своїх вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за своїм змістом та правовою природою укладеного 23.03.2029 року договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вбачається отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів саме у борг та не встановлено обов`язку ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 грошові кошти у визначений строк чи на його вимогу.

Крім того, по справі не вбачається, у кого знаходиться оригінал розписки, чи взагалі оригінал розписки існує.

Доводи апеляційної скарги про те, що у постанові Верховного Суду 20.03.2019 року у справі №640/219/14-ц висловлена правова позиція по аналогічній справі, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки обставини справ не є аналогічними, у вказаній справі судами було встановлено, що у розписці зазначено, що відповідач зайняв кошти і розписка знаходиться у позивача й доказів протиправності її знаходження у останнього відповідач не надав, а зі змісту статті 1046 ЦК України терміну «зайняв» кореспондує зобов`язання повернути. При цьому, відповідач відповідно до вимог статті 1051 ЦК України не оспорював договір позики, не спростував, а навпаки, підтвердив факт написання ним розписки.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що заочне рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а заочне рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Борівського районного суду Харківської області від 04 листопада 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 березня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов