Справа № 466/9534/22
Д О Д А Т К О В Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 квітня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі :
головуючого судді Зими І.Є.
за участю секретаря Колодій Я.П.
представника відповідача Яворського Я.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, -
в с т а н о в и в:
рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.03.2023р. стягнуто на користь ОСОБА_1 , шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди 600 000 ( шістсот тисяч ) грн.

31.03.2023р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, яким провести розподіл судових витрат, а саме стягнути солідарно з відповідачів - Львівської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України в його користь 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач ОСОБА_1 , та представник відповідача - Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача поступило клопотання про проведення розгляду в його відсутності.

Представник відповідача - Львівської обласної прокуратури Яворський Я.Т. в судовому засіданні заперечив проти ухвалення додаткового рішення, зіславшись на обставини та факти, викладені в письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи.

Згідно ч.4 ст. 270 ЦПК України, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

За правилами п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем ОСОБА_1 надано, зокрема, два договори про надання правової допомоги № 2/11 від 23.11.2022р. та № 02/01 від 02.01.2023р.

Із змісту угоди від 23.11.22 вбачається, що цей договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє до виконання доручення ( п. 4) . Адвокат приймає на себе зобов`язання надання правової допомоги по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності . Вартість складення позову 5 000 грн. Договором від 02.01.23 передбачено, що адвокат приймає на себе зобов`язання про надання правової допомоги по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та обумовлено вартість участі адвоката в суді першої інстанції у 5 000 грн.

Також представлено два акти про надані послуги, згідно вказаних договорів.У вказаних актах наявна лише інформація про погодження сторонами адвокатського гонорару у 5000 грн. Між тим відсутній сам акт виконаних робіт із детальним описом наданих адвокатом послуг.

А відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 20 липня 2021 року у справі N 922/2604/20.

Окрім того, суду не вдається можливим зрозуміти, на підставі якого саме договору про надання правової допомоги, що представлені позивачем, йому надавалась правова допомога.

Також суд зауважує, що згідно частин 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

У позовній заяві був відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, що прямо передбачено ЦПК України.

Так, у ряді постанов Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020 зазначається, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Із наведених підстав ,суд вважає, що заява до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 133,137,141, 247, ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Додаткове рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст додаткового рішення виготовлено 02.05.2023 року.

Суддя І. Є. Зима