Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 641/2906/18

провадження № 61-4472св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Юдіна Олена Сергіївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгенівна, ОСОБА_3 , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 червня 2019 року у складі судді Колодяжної І. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Сащенка І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Юдіна О. С., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л. Є., ОСОБА_3 , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна й Морозова Н. Ф., про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що у липні 2007 року помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 лютого 1999 року. На час відкриття спадщини у спірній квартирі інші особи, крім власників, зареєстровані не були і не проживали.

Оскільки ОСОБА_7 на час смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживав разом із ними однією сім`єю більше 5 років, тому, як вважала Харківська міська рада, ОСОБА_7 є таким, що прийняв спадщину відповідно до вимог статті 1268 ЦК України, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

З огляду на викладене, Харківська міська рада вважала, що спадщина, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 , та складалася із квартири АДРЕСА_1 , є відумерлою та мала бути передана територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Проте, на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2016 року, прийнятого у справі № 2-643/1711/16 за заявою ОСОБА_8 , заінтересована особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л. Є. про встановлення факту її спільного проживання однією родиною з ОСОБА_7 , з червня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до часу відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_7 , яке було скасовано ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2016 року та заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округ Васіковою Л.Є. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 червня 2016 року № 1847 на спірну квартиру спадкоємцю ОСОБА_7 - ОСОБА_1 .

На підставі вказаного свідоцтва право власності на квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1

15 вересня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбав спірну квартиру, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О. С., реєстровий № 1893.

28 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені договори позики та іпотеки. На забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором позики, він передав ОСОБА_3 у іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Також, Харківська міська рада зазначала, що вона зверталась до Комінтернівського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Юдіна О. С., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л. Є., ОСОБА_3 , про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, у задоволенні якого рішенням суду від 06 грудня 2017 року було відмовлено у повному обсязі. Проте постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2018 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено частково, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину скасовано, та у цій частині ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 . У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

З урахуванням викладеного, Харківська міська рада просила суд: визнати відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності померлим ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і передати її до комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради;

визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 15 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О. С., реєстровий № 1893, відповідно до умов якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 ;

витребувати спірну квартиру із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 червня 2019 року позовні вимоги Харківської міської ради задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О. С., за реєстровим № 1893, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради.

Визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності померлим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та зобов`язано передати її до комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спадкоємці, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутні, а заява про визнання спадщини відумерлою подана після спливу одного року з часу відкриття спадщини, тому наявні підстави вважати спадщину після смерті ОСОБА_7 , зокрема квартиру АДРЕСА_1 , відумерлою та передачі цього нерухомого майна територіальній громаді в особі Харківської міської ради.

Разом із тим, суд першої інстанції вважав, що оскільки спірна квартира була відчужена особою, яка не мала права на її відчуження, а тому ця квартира підлягала витребуванню у ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 червня 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції вважав обґрунтованими висновки суду щодо визнання спадщини після смерті ОСОБА_7 , зокрема квартири АДРЕСА_1 відумерлою та передачі її Харківській міській раді, оскільки спадкоємці, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутні, а заява про визнання спадщини відумерлою подана після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Також, суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира підлягає витребуванню від відповідача, незалежно від його заперечень щодо добросовісності набуття цієї квартири, оскільки така квартира не належала на праві власності продавцю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, провадження у справі № 641/2906/18-ц закрити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що станом на час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири свідоцтво про право на спадщину за законом було чинне, право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_1 , а тому, як вони вважали, 15 вересня 2016 року жодних перешкод для укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірного договору купівлі-продажу не існувало.

На думку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми статті 388 ЦК України, оскільки Харківська міська рада не є і ніколи не була власником спірної квартири.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що провадження у цій справі підлягає закриттю, оскільки Харківська міська рада вже зверталась до суду до тих самих відповідачів про той самий предмет та з тих самих підстав, у задоволенні позову якої було відмовлено.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2020 року було відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи № 641/2906/18-ц із Комінтернівського районного суду м. Харкова та зупинено дію рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 червня 2019 року та постанови Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року до закінчення касаційного розгляду.

У червні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 грудня 2020 року справу № 641/2906/18-ц призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року справу № 641/2906/18-ц призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від10 лютого 2021 року зупинено провадження у справі 641/2906/18-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2023 року провадження у справі № 641/2906/18-ц відновлено.

Відзиви на касаційну скаргу до суду не надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Квартира АДРЕСА_1 на приватній спільній сумісній власності належала: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 лютого 1999 року за № НОМЕР_1 (а. с. 165, т. 1).

Згідно довідки комунального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця від 02 грудня 2016 року № 21 у квартирі АДРЕСА_1 станом на 01 жовтня 2014 року були зареєстровані: ОСОБА_6 , 1930 року народження, ОСОБА_5 , 1932 року народження, та ОСОБА_7 , 1957 року народження (а. с. 29, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 (а. с. 29, т. 1).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2016 року у справі № 643/1711/16-ц за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л. Є., встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією родиною з ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 , з червня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , що ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2016 року скасовано, а заяву ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією родиною залишено без розгляду (а. с. 18, т. 1).

07 червня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л. Є. на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності за № 93296132 (а. с. 173, т. 1).

15 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 35, т. 1).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року у справі № 641/22/17 позовні вимоги Харківської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Юдіна О. С., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л. Є. та ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння залишені без задоволення (а. с. 19-21, т. 1).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2018 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено частково, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року в частині відмові у задоволенні позові про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину скасовано, та у цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Харківської міської ради задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 . У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 22-26, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають.

Аналізуючи підстави звернення до суду з указаною скаргою, зміст ухвалених у справі судових рішень та доводи касаційних скарг, колегія суддів виходить з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Розглядаючи цю справу по суті, Верховний Суд вважає, що висловлені Великою Палатою Верховного Суду у зазначених постановах правові позиції у цій справі не застосовуються, оскільки у цій справі постає проблема захисту інтересу територіальної громади на майно, яке за своїм статусом та у зв`язку із відсутністю спадкоємців померлої особи може бути визнане відумерлою спадщиною відповідно до положень статті 1277 ЦК України та глави 9 ЦПК України.

Щодо позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та передачу її позивачу

Правовідносини, що виникли між сторонами спору, в основному регулюються главою 86 ЦК України про спадщину.

Зокрема, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 та частини перша і друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265 ЦК України). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»).

Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом.

Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). У разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Частини перша та друга статті 1277 ЦК України у редакції, чинній на час подання позову до суду, визначає, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у редакції, чинній на час подання позову до суду).

Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою.

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1277 ЦК України передбачено, що територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини.

За положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.

За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку із відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади.

За змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.

Законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.

Стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) дійшла висновку про те, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. Такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. Захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. Захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), розв`язуючи правову проблему розміру грошової компенсації при відчужені майна та стягненні такої компенсації при поділі майна подружжя.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції,виходив із того, що оскільки спадкоємці, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутні, тому наявні підстави для визнання спірної квартири відумерлою та передачі її Харківській міській раді.

Проте Верховний Суд з таким висновком погодитися не може, оскільки спірне майно, було відчужено особою, яка не є спадкоємцем ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та у такому випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України.

Таким чином за встановлених фактичних обставин у цій справі, зокрема того, що спадкове майно - спірна квартира була відчужена особою, яка не була спадкоємцем ОСОБА_7 , іншій особі - ОСОБА_2 , який не знав та не міг знати щодо відсутності у ОСОБА_1 права відчуження цієї квартири, Верховний Суд дійшов висновку про те, що Харківська міська рада у цьому випадку має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому її позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою та передачу Харківській міській раді задоволенню не підлягають, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині позовних вимог підлягають скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Щодо позовних вимог про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуальновизначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння.

Встановивши, що Харківська міська рада не є власником або законним користувачем спірної квартири, яка незаконно вибула з її володіння, а тому, на думку Верховного Суду, у неї немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.

Отже, судові рішення першої та апеляційної інстанцій у частині позовної вимоги про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння також підлягають скасуванню із прийняттям у цій частині нової постанови про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених у частині першій статті 388 ЦК.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

Таким чином Верховний Суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири слід відмовити з огляду на те, що такий спосіб захисту не є ефективним, а тому судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині позовних вимог підлягають скасуванню.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову Харківської міської ради.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша цієї ж статті).

Враховуючи те, що у задоволенні позову Харківської міської ради відмовлено, а під час розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій відповідачі сплатили судовий збір у розмірі - 7 929,00 грн за подання апеляційної скарги та 10 572,00 грн за подання касаційної скарги, ці суми судового збору підлягають стягненню з позивача на користь відповідачів.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 червня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року скасувати.

У задоволенні позову Харківської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Юдіна Олена Сергіївна та приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгеніївна, ОСОБА_3 , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна, ОСОБА_4 , про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 18 501,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович