Провадження №22-ц/812/141/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 березня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Калашник А.О.,

за участі представників: позивача ОСОБА_1 - адвоката Євтєєвої Т.В., представника ГУ Держгеокадастру Єрохіної Т.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №489/219/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення, яке постановив Новобузький районний суд Миколаївської області під головуванням судді Васильченко-Дрига Н.О. у приміщенні цього суду 31 травня 2022 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Софіївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, визнання недійсним договору оренди землі,

у с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі ГУ Держгеокадастр), ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, визнання недійсним договору оренди землі.

Позов мотивовано тим, що 25 квітня 2018 року позивач звернувся із заявою до ГУ Держгеокадастру про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, до якої долучив копію викопіювання із зазначенням бажаного розташування земельної ділянки.

Відповідач листом відмовив у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, зазначивши, відповідно до графічного матеріалу із зазначеним бажаним місцем розташування земельної ділянки, не вказано назву населеного пункту. На повторні звернення відповідач повідомив, що бажана земельна ділянка, яка зазначена на картографічних матеріалах, відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності, на яких розташовані багаторічні насадження. ОСОБА_1 зазначав, що відсутність належним чином оформленого наказу про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на надсилання листа про розгляд клопотання, свідчить про те, що ГУ Держгеокадастру не прийняло рішення з числа тих, які відповідач повинен ухвалити за законом, що свідчить про протиправну бездіяльність.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21червня 2019 року у справі №400/868/19 позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі. Визнано протиправною відмову ГУ Держгеокадастру у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Також було зобов`язано відповідача розглянути заяву про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Вищевказане рішення Миколаївського окружного адміністративного суду не виконано.

29 квітня 2020 року відповідач повідомив позивача, що земельна ділянка, яка була предметом спору по справі №400/868/19, відчужена за результатами проведених земельних торгів, які відбулися 24 вересня 2019 року, на користь ОСОБА_2 та 19 травня 2020 року відповідач надав йому копію договору оренди вищезазначеної земельної ділянки.

Позивач вважав дії відповідача по проведенню вказаних земельних торгів та укладання договору оренди земельної ділянки від 24 вересня 2020 року неправомірними та такими, що суперечать положенням чинного законодавства України. Зокрема, посилався на порушення процедури проведення торгів та відсутність у позивача підстав для проведення торгів відносно спірної земельної ділянки, яку позивач бажав отримати у власність.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру, що полягає у неприйнятті рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Баратівської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області (за межами населених пунктів);

зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області прийняти рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року, 18 червня 2018 року, 19 вересня 2018 року у відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Баратівської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області (за межами населених пунктів);

визнати протиправними дії ГУ Держгеокадастру, що полягають у прийнятті рішення у формі наказу від 20 червня 2019 року №305 «Про проведення електронних земельних торгів у формі аукціону».

визнати протиправними дії ГУ Держгеокадастру, що полягають у проведенні електронних земельних торгів у формі аукціону від 24 вересня 2019 року та складанню протоколу від 24 вересня 2019 року №5348 про проведення електронних торгів;

визнати протиправними дії ГУ Держгеокадастру щодо укладання договору оренди землі від 24 вересня 2019 року укладеного між ГУ Держгеогадастру та ОСОБА_2 стосовно земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:000:0609, яка розташована за межами населенного понкту в межах Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області;

визнати недійсним договір оренди землі від 24 вересня 2019 року, укладений між ГУ Держгеокадастру та ОСОБА_2 , стосовно земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:000:0609, яка розташована за межами населенного понкту в межах Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області.

Відповідач ГУ Держгеокадастру до суду подав відзив на позовну заяву, в якому просив закрити провадження у справі в частині визнання протиправною бездіяльність у неприйнятті рішення у формі наказу про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області та зобов`язати Головне управління прийняти рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв від 25 квітня 2018 року, 18 червня 2018 року, 19 вересня 2018 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, оскільки даний спір не належить розглядати за правилами цивільного судочинства. В іншій частині вимог просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на безпідставність позовних вимог, оскільки спірну земельну ділянку було включено у передбаченому законодавством порядку до переліку земельних ділянок державної власності, право оренди на які буде продано на земельних торгах (аукціоні), що виключає можливість відчуження цієї земельної ділянки її розпорядником (відповідачем) до завершення торгів.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 31 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області, що полягає у неприйнятті рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Баратівської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області (за межами населених пунктів).

Зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області у відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України прийняти рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року, 18 червня 2018 року, 19 вересня 2018 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Баратівської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області (за межами населених пунктів).

Стягнуто з ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 301,70 гривень 70 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відхиляючи клопотання ГУ Держгеокадастру про закриття провадження у справі в частині визнання протиправною бездіяльність у неприйнятті рішення у формі наказу про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, суд послався на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі №809/739/17, зазначив, що цей спір стосується приватноправових відносин, адже існує речове право ОСОБА_2 на земельну ділянку, що виникло в результаті та після реалізації Наказу, і вирішення питання правомірності набуття цією фізичною особою такого права, як і питання щодо порушення прав позивача внаслідок неправомірного використання земельної ділянки, має здійснюватися в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Задовольняючи позовні вимоги у вказаній вище частині рішення суду мотивовано тим, що ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області не виконано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі №400/868/19, відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка зазначена на картографічних матеріалах, доданих до заяви у зв`язку з тим, що зазначена земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 79 від 21 квітня 2017 року, є неправомірною та такою, що не відповідає статті 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до вимог статті 118 ЗК України ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області має прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених цією нормою.

З урахуванням вищенаведеного ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області за результатами розгляду заяв позивача від 25 квітня 2018 року, 18 червня 2018 року та 19 вересня 2018 року уповноважене затвердити або відмовити у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яке має бути у формі наказу.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідач як розпорядник земель державної власності відповідно до вимог чинного законодавства наділений повноваженнями визначати перелік земельних ділянок державної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги. При цьому, положеннями частини третьої статті 136 Земельного кодексу України встановлено імперативну та безальтернативну заборону відчуження в будь-який спосіб земельних ділянок, включених до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги.

Отже, включення у передбаченому законодавством порядку спірної земельної ділянки до переліку земельних ділянок державної власності, право оренди на які буде продано на земельних торгах (аукціоні), виключає можливість відчуження цих земельних ділянок її розпорядником (відповідачем) до завершення торгів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності рішень та дій ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області у проведенні електронних земельних торгів у формі аукціону, укладанні договору оренди землі із переможцем торгів ОСОБА_2 та відповідно визнанні недійсним договору оренди землі від 24.09.2019 року, а тому прийняті відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства України, в межах наданих повноважень та з врахуванням всіх обставин.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на ті ж самі обставини, якими мотивує позовну заяву.

Так, позивач наголосив, що відповідачем не надано доказів того, що на момент звернення його за наданням дозволу на розроблення проекту з метою отримання спірної земельної ділянки у власність, ця ділянка вже була сформована, відповідач не мав право виставляти на земельні торги земельну ділянку, яку позивач бажав отримати у приватну власність відповідно до положень статі ЗК України, і вчинення відповідачем дій по проведенню вказаних земельних торгів свідчить про свідоме порушення ним законних прав та інтересів ОСОБА_1 тягнучи за собою їх визнання неправомірними та такими, що суперечать положенням чинного законодавства України.

ОСОБА_1 посилається на те, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21червня 2019 року у справі №400/868/19, яким визнано протиправною відмову ГУ Держгеокадастру у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області та зобов`язано відповідача розглянути заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області з незрозумілих причин не виконано.

Дії відповідача з проведення земельних торгів щодо спірної земельної ділянки та укладення договору її оренди є неправомірними, такими, що суперечать положенням чинного законодавства України, оскільки торги проведені з чисельними порушеннями визначеної законом процедури (не надано доказів про розміщення інформації про їх проведення на офіційному веб сайті та у засобах масової інформації, учасники були зареєстровані належним чином, ними були подані відповідні документи для участі у земельних торгах, сплачено гарантійний внесок, неможливо встановити кількість учасників та чому саме ОСОБА_2 стала переможцем торгів), а листи відповідача щодо розгляду його заяв на отримання дозволу на розробку технічної документації щодо виділу земельної ділянки за змістом та формою не можуть вважатися належним рішенням у розумінні частини 7 статті 118 ЗК України.

Від відповідача ГУ Держгекадастру надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду скасувати, посилаючись на те, що суд першої інстанції на підставі системного аналізу статей 134 136 ЗК України, врахувавши висновки Верховного Суду, з`ясував всі обставини та дійшов правильного висновку щодо ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності рішень та дій ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області при проведенні електронних земельних торгів у формі аукціону, укладанні договору оренди землі із переможцем торгів ОСОБА_2 та визнанні недійсним договору оренди землі від 24 вересня 2019 року, а тому відповідачем прийнято вказані рішення відповідно до вимог чинного законодавства України в межах наданих повноважень та з врахуванням всіх обставин. Проте з матеріалів справи вбачається, що позивачем порушується питання, пов`язані з виконанням судового рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі №400/868/19 за позовом ОСОБА_1 до ГУ Держгеокадастру про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень регламентуються IV розділом Кодексу адміністративного судочинства - відповідно до статті 383 КАС України.

Посилаючись на висновки Пленуму Вищого адміністративного суду України у Постанові №3 від 13 березня 2017 року «Про огляд практики застосування адміністративними судами статі 267 Кодексу адміністративного судочинства», відповідач зазначив, що позов, який направлений на контроль за виконанням судового рішення, виключає одночасний розгляд спору про оскарження дій суб`єкта владних повноважень з інших підстав, що не пов`язані з належним виконанням судового рішення, а відтак саме суд, який постановив рішення по суті позовних вимог наділений повноваженнями щодо судового контролю.

З огляду на вищенаведене обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Суд першої інстанції повинен був застосувати правові наслідки, передбачені п. 1 ч. 1 статті 255 ЦПК України, оскільки справу розглянуто неповноважним складом суду (пункт 1 частини 3 статті 376 ЦПК України).

До того ж після передачі земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0609 у власність територіальній громаді в особі Софіївської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області та набрання чинності п. 24 Розділу X ЗК України Головне управління втратило повноваження щодо розпорядження цією земельною ділянкою.

Від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу за її відсутності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року замінено відповідача у справі - Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області в частині позовних вимог про визнання договору оренди землі недійсним на його правонаступника у спірних правовідносинах - Софіївську сільську раду Баштанського району Миколаївської області.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача та відповідача ГУ Держгеокадастру, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 25 квітня 2018 року, 18 червня 2018 року та 19 вересня 2018 року ОСОБА_1 звертався до ГУ Держгеокадастру із заявами про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка знаходиться на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. До вказаних заяв позивач долучив лист погодження, план-схему (викопіювання) пропонованої земельної ділянки, копію паспорту та ІНН( том1 а.с.16, 19, 21).

ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області надало ОСОБА_1 відповіді від 22 травня 2018 року № Б-4193/0-2864/0/20-18-СГ та від 18 липня 2018 року № Б-4193/0-3824/0/20-18-СГ, якими йому відмовлено у наданні дозволу, оскільки наданий графічний матеріал із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки виконаний без зазначення назви населеного пункту, до якого здійснено прив`язку, що унеможливлює визначити її місце розташування (том 1 а.с18, 20).

Крім цього згідно відповіді ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 17 жовтня 2018 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою. Підставою для відмови є те, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач у власність, відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності багаторічні насадження. Вирішення питання по суті буде можливим за наявності документів підтверджуючих факт відсутності багаторічних насаджень та документів, які підтверджують правовий статус багаторічних насаджень. У разі встановлення факту наявності багаторічних насаджень, вирішення питання по суті буде можливим за наявності документу який визначає їх правовий статус (том 1 а.с.22).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ГУ Держгеокадастру про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії позовні вимоги задоволено, визнано протиправною відмову відповідача у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (за межами населених пунктів). Зобов`язано відповідача надати дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (за межами населених пунктів). На підставі цього рішення суду виданий виконавчий лист по адміністративній справі №400/868/19 (том 1 а.с.26-27, 28).

Листом ГУ Держгеокадастру від 26 липня 2020 року «Про виконання судового рішення» №Б-4193/0-3110/0/20-19-СГ повідомлено ОСОБА_1 щодо виконання рішення суду у справі № 400/868/19 від 21 червня 2019 року, а саме, що бажана земельна ділянка, яка зазначена на картографічних матеріалах, доданих до заяви, згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 79 від 21 квітня 2017 року включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах, у зв`язку з чим заявнику відмовлено у наданні відповідного дозволу (том 1 а.с. 174).

Згідно постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про закінчення виконавчого провадження від 26 грудня 2019 року у виконавчому провадженні № 60250998 встановлено, що відповідно до листа ГУ Держгеокадастру від 26 липня 2019 року №Б-4193/0-3110/0/20-19-СГ «Про виконання рішення суду» фактично виконано в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (том 1 а.с.39).

Згідно наказу № 79 від 21 квітня 2017 року ГУ Держгеокадастру про визначення переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах включено до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах земельну ділянку площею 12,0000 га, яка розташована на території Баратівської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно додатку до вищезазначеного Наказу.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 20 червня 2019 року за № 305 про проведення електронних земельних торгів у формі аукціону на електронні земельні торги виставлено право оренди строком на 7 років на земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована в межах території Баратівської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,7430 га пасовищ, кадастровий номер :02:000:0609.

Відповідно до протоколу № 5348 проведення електронних торгів торги відбулися 24 вересня 2019 року (том 1а.с.77).

Між організатором торгів ГУ Держгеокадастру та переможцем торгів ОСОБА_2 укладено договір оренди землі від 24 вересня 2019 року на вищезазначену земельну ділянку (том 1 а.с.79-81).

Згідно із виконаним за замовленням ОСОБА_1 експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Стояновою Т.Є. висновком експертного дослідження від 25 січня 2022 року № ЕД 19/115-22/851-ЗТ (том 1 а.с.196-205) фактичне місце розташування земельної ділянки (яка була погоджена для відведення у власність Баратівською сільською радою у 2018 році ОСОБА_1 ) відповідає місцю розташування земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0609 (яка віддана в оренду в 2019 році) відповідно до візуального порівняння. Земельні ділянки мають ідентичну конфігурацію, розташування поблизу населених пунктів, доріг та лісовкритих земель.

Щодо вирішення судом першої інстанції позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ Держгеокадастру, що полягає у неприйнятті рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Баратівської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області (за межами населених пунктів), та покладення обов`язку на ГУ Держгеокадастру у відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України прийняти рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року, 18 червня 2018 року, 19 вересня 2018 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Баратівської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області (за межами населених пунктів).

Звертаючись із зазначеними позовними вимогами, ОСОБА_1 вказував на те, що ГУ Держгеокадастру не вирішило у встановленому законом порядку його заяви про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства.

Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципамитериторіальності й спеціалізації та визначається законом.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У розумінні пункту 1 частини 1 статті 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За правилами статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 206/4712/17, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Частинами 6, 7 статті 118 ЗК України (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до положень частини 15 статті 123 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 280/174/19 зробила висновок, що отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду). А відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проєкту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Тобто, якщо особа звертається до відповідних органів із заявою для отримання в користування земельної ділянки, за результатами розгляду якої ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки у приватну власність. Його право не було реалізоване внаслідок, як вважає позивач, неприйняття ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області рішення в формі наказу у передбаченому законом порядку за наслідками розгляду відповідного клопотання.

Відмова особі у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність у неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Тобто ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки у власність, а не за захистом наявного в нього майнового права на цю земельну ділянку. І такі вимоги мали б розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Проте, як слідує з позовної заяви та як встановив суд першої інстанції, на день звернення ОСОБА_1 з позовом земельна ділянка площею 2 га, на отримання у власність якої претендував позивач, увійшла до складу земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :02:000:0609, яка за договором оренди перебуває в користуванні у ОСОБА_2 .

Оскільки судом встановлена наявність існуючого речового права іншої (не позивача) особи ( ОСОБА_2 ) на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції правильно застосував норми права та визначив, що цей судовий спір має ознаки приватноправового і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Однак, вирішуючи позовні вимоги щодо бездіяльності ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, суд першої інстанції не врахував наступні обставини справи.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

Підстава позову - це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача, та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Як убачається зі змісту рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі №400/868/19, ОСОБА_1 звертався до ГУ Держгеокадастру з вимогами про визнання протиправною бездіяльності, що полягає у неприйнятті рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (за межами населених пунктів), зобов`язання у відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України прийняти рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв від 25 квітня 2018 року, 18 червня 2018 року, 19 вересня 2018 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (за межами населених пунктів).

Надавши до суду заяву 11 квітня 2019 року позивач від своїх вимог в будь-якій частині не відмовлявся (статті 47, 189 КАС України).

Позовні вимоги в адміністративній справі ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що відповідач за результатами розгляду його заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства листом повідомив про неможливість надання дозволу, тоді як чинним законодавством встановлено можливість прийняття рішення про надання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою чи рішення про відмову у наданні такого дозволу. Тому відповідач за наслідками розгляду заяви позивача повинен прийняти одне з рішень відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Тобто як підстави, так і предмет позову у справі, яка переглядається, в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ Держгеокадастру, що полягає у неприйнятті рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки та покладення обов`язку на ГУ Держгеокадастру прийняти рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року, 18 червня 2018 року, 19 вересня 2018 року у відповідності до ч. 7 ст. 118 ЗК України про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою та у справі №400/868/19 є тотожними, що є підставою для закриття провадження в частині зазначених позовних вимог на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Не змінюють таких висновків і доводи позивача про невиконання рішення суду, яке ухвалене у справі №400/868/19, та надання ГУ Держгеокадастру листом від 26 липня 2020 року «Про виконання судового рішення» відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою, тому що така відмова у позовній заяві, поданій у цій справі, не оспорювалось.

До того ж, згідно постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 26 грудня 2019 року у виконавчому провадженні № 60250998 рішення суду у справі №400/868/19 фактично виконано в повному обсязі.

Суд першої інстанції на такі обставини не звернув уваги, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати на підставі частини 1 статті 377 ЦПК України із закриттям провадження у справі.

Щодо вирішення судом першої інстанції позовних вимог про визнання протиправними дій ГУ Держгеокадастру, що полягають: у прийнятті рішення у формі наказу від 20 червня 2019 року №305 «Про проведення електронних земельних торгів у формі аукціону» та проведенні електронних земельних торгів у формі аукціону від 24 вересня 2019 року, складанню протоколу від 24 вересня 2019 року №5348 про проведення електронних торгів; укладанні договору оренди землі від 24 вересня 2019 року з ОСОБА_2 стосовно земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:000:0609, а також про визнання недійсним цього договору оренди землі.

Зі змісту цих позовних вимог та зазначених позивачем підстав позову вбачається, що він намагається оспорити перехід до ОСОБА_2 права оренди земельної ділянки за результатами проведення електронних земельних торгів.

За змістом положень статей 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 42-44), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.4), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 45-47, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 103).

Отже, торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору, зокрема, договору оренди земельної ділянки, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання протиправними дій, що полягають: у прийнятті рішення у формі наказу про проведення електронних земельних торгів, проведенні електронних земельних торгів, складанню протоколу про проведення електронних торгів; укладання договору оренди землі не є належними та ефективними способами захисту.

Близькі за змістом висновки зробив Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 105).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).

Виходячи з викладеного, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій, що полягають: у прийнятті рішення у формі наказу про проведення електронних земельних торгів, проведенні електронних земельних торгів, складанні протоколу про проведення електронних торгів; укладанні договору оренди землі не підлягають задоволенню, оскільки не є належними та ефективними способами захисту, а в позові в зазначеній частині слід відмовити саме з цих підстав.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Як зазначила Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (пункт 6.2).

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини 2 статті 16 ЦК України передбачає такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Водночас за змістом частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 217 зазначеного Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права (пункт 6.3 зазначеної постанови Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду).

Позивач у справі, яка переглядається, вважаючи порушеними свої права на отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, звернувся з позовом про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки, стороною якого він не є; акцентував, що з метою отримання у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,0 га звертався до компетентного органу за отриманням дозволу на розроблення проєкту відведення цієї ділянки, яка передана в оренду за оспорюваним договором.

Тобто у цій справі позов про визнання недійсними договору оренди землі від 24 вересня 2019 року заявила особа, яка не є стороною цього договору, - заінтересована особа.

Об`єднана палата зазначила у вказаній постанові, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Як убачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка (її частина) ОСОБА_1 не була передана у власність, будь-яких майнових прав на неї він не набув.

Його заява про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою спірної земельної ділянки не була вирішена позитивно.

До того ж відповідно до усталеної практики Великої палати Верховного Суду отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття (постанова від 28 листопада 2018 у справі №826/5735/16). Рішенням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом (постанова від 17 жовтня 2018 у справі №380/624/16-ц).

Позивач безпідставно посилається на задоволення його вимог рішенням суду у справі №400/868/19, оскільки цим рішенням за ним не визнано майнових прав на спірну земельну ділянку, а його інтерес навіть у випадку надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки не гарантував би йому отримання цієї ділянки у власність.

Укладення за результатами електронних торгів відповідачами договору оренди земельної ділянки не свідчить про безумовне порушення майнових прав позивача як особи, яка намагалася ініціювати процедуру отримання у власність частини спірної земельної ділянки в порядку приватизації.

Так, у разі доведення порушення оспорюваним правочином законних прав позивача; за наслідками задоволення такого позову має відбуватися поновлення (захист) майнових прав позивача або ж його інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого він здатний буде набути прав. Проте заявлені у справі вимоги не спрямовані безпосередньо на відновлення порушеного права або інтересу ОСОБА_1 , оскільки у нього такі права були відсутні на час укладення договору оренди, що свідчить про неправильно обраний позивачем у наведеному випадку спосіб захисту порушеного, на його думку, права.

Враховуючи, що позивач, який оспорює договір оренди земельної ділянки, стороною якого він не є, не довів належними засобами доказування у розумінні положень статей 76-80 ЦПК України факту порушення таким договором своїх прав і законних інтересів, які підлягали би захисту у судовому порядку, а також те, які саме його права порушено та в який спосіб відбувається таке порушення.

Недоведеність порушення прав та законних інтересів позивача оспорюваним правочином є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19).

Враховуючи, що суд першої інстанції таких обставин не врахував, неправильно застосував вимоги матеріального права та положення процесуального закону, але дійшов правильного по суті висновку про відмову у позовних вимогах щодо визнання протиправними дій, що полягають: у прийнятті рішення у формі наказу про проведення електронних земельних торгів, проведенні електронних земельних торгів, складанні протоколу про проведення електронних торгів; укладанні договору оренди землі, а також про визнання договору оренди недійсним, рішення суду в цій частині в силу положень пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно змінити, виклавши мотивувальну частині в редакції цієї постанови.

Частинами 1, 2 статі 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір».

Статтею 7 цього закону передбачено, що у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині висновку про відмову у задоволенні частини позовних вимог залишено без змін, відсутні підстави для перерозподілу апеляційним судом судових витрат в цій частині, які покладаються на позивача.

Щодо судових витрат в частині, в якій провадження у справі закрито, то за відсутністю заяви позивача щодо їх повернення не має підстав для їх повернення в цій постанові.

Керуючись статтями 367-369, 376, 381, 377, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 31 травня 2022 року скасувати в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, що полягає у неприйнятті рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Баратівської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області (за межами населених пунктів), покладення обов`язку на Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області у відповідності до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України прийняти рішення у формі наказу за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року, 18 червня 2018 року, 19 вересня 2018 року про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Баратівської сільської ради Баштанського (Новобузького) району Миколаївської області (за межами населених пунктів).

Провадження у справі в частині цих вимог закрити.

Рішення суду в частині вирішення решти позовних вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 15 березня 2023 року