Провадження 2/127/1843/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2023 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Мельник В.В.

розглянувши в загальному провадженні у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -

в с т а н о в и в:

22.12.2022 року судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, який мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (батько позивача), після смерті якого позивач прийняв спадщину та 11.09.2021 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Як власник, позивач з`ясував, що у вказаній квартирі з 10.06.2003 року зареєстрований та фактично проживає його рідний дядько відповідач ОСОБА_2 .

За заявою власника Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради 01.07.2022 року зняв відповідача з зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою.

За час проживання у вказаній квартирі відповідач своїми необдуманими та безвідповідальними діями накопичив борги за житлово-комунальні та інші послуги, хоча повинен був нести солідарну відповідальність по оплаті. Згідно Єдиного рахунку за надані житлово-комунальні та інші послуги за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 01.06.2022 року рахується заборгованість на загальну суму 130 929,02 грн., з яких заборгованість за електроенергію 4 698, 38 грн., за розподіл природного газу 363,43 грн., за теплову енергію 64 547,13 грн., за гарячу воду 25 279,51 грн., за холодну воду 8 805,31 грн., за водовідведення 7 979,86 грн., за поводження з ПВ 778,67 грн., за управління будинком 18 040,13 грн.

Позивач разом із своєю дружиною, з якою перебуває у фактичних шлюбних стосунках та донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змушені винаймати помешкання через зайняття квартири відповідачем.

Відповідач ОСОБА_2 ніколи не був і не є членом сім`ї позивача, спільне проживання в одній квартирі з відповідачем неможливе, а добровільно виселятись з житла відповідач не бажає. Крім того, відповідач веде аморальний спосіб життя, постійно провокує сварки, зловживає спиртними напоями і цим чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності.

ОСОБА_1 просив суд виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу 8 000 грн.

Судом вчинені наступні процесуальні дії.

26.07.2022 року було прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження у даній справі.

08.12.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача - ОСОБА_5 про прийняття зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну порядку користування квартирою, роз`яснено ОСОБА_2 право на звернення до суду з позовом в загальному порядку.

08.12.2022 року закрито підготовче провадження у даній справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав відповідно до обставин, що викладені в позові. Через численні судові справи та конфлікти стосунки з відповідачем погіршились з 2010 року, а в 2016-2017 році на підставі рішення суду були поділені особові рахунки, існують величезні борги по оплаті житлово-комунальних послуг. Наголосив, що жодного дня він, як власник, не користувався належною йому квартирою, в якій проживає ОСОБА_2 . Відповідач приносить до квартири непотріб зі смітників, у квартирі стоїть сморід, квартира в занедбаному стані, без ремонту, приміщення загального користування не прибрані, підлога не мита, знаходитись і жити у ній неможливо. Іншого нерухомого майна, ніж квартира за адресою: АДРЕСА_2 , він не має, проте його діти не зможуть жити в квартирі, що має антисанітарний стан і разом з ОСОБА_2 . Договір найму між ним та відповідачем не укладався, сервітут не встановлювався. Просив врахувати, що відповідач мав у власності житло, але продав його.

Представник позивача адвокат Харченко Д.М. в судовому засіданні позов про виселення підтримав, просив захистити право ОСОБА_1 як власника житла. Пояснив, що отримавши у власність житло, позивач з вересня 2021 року не може проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки відповідач створює перешкоди для цього і не бажає виселятись в добровільному порядку. Законних підстав для проживання в квартирі ОСОБА_2 не має, він знятий з реєстрації за вказаною адресою, договір найму із ним не укладений, за час проживання накопичив борги по оплаті житлово-комунальних послуг. Відповідач ніколи не був і не є членом сім`ї власника житла, довів житло до стану, непридатного для проживання, своїми свідомими діями створює перешкоди власнику у вільному користуванні і розпорядженні майном, що є самостійною підставою для його виселення без надання іншого житла.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснив, що протягом всього життя живе в квартирі, яка належала його матері, у встановленому законом порядку був зареєстрований в квартирі, допоки позивач самовільно не зняв його з реєстрації. Він є людиною похилого віку, іншого житла не має, дохід у виді пенсії 2100 грн. не дає можливості орендувати інше житло. Рішенням суду йому виділена в користування кімната 9 м2, а також приміщення загального користування. Друга кімната зачинена позивачем на ключ, а до третьої кімнати є вільний доступ. Оскільки рахунки на квартиру були поділені, він повністю оплачує житлово-комунальні послуги по своєму рахунку і боргу не має. Значний борг виник саме по рахунку ОСОБА_1 і ще його покійний батько допустив заборгованість. Твердження про аморальний спосіб життя, про збирання речей зі смітника - це наклеп і приниження. Дійсно, квартира з 2008 року в стані ремонту, в ній знаходяться речі попередніх власників, які він не викидав, без згоди теперішнього власника, а після вибуху на площі Перемоги посипалась стеля в одній кімнаті. Разом з тим, ОСОБА_1 не позбавлений можливості зробити капітальний ремонт, все прибрати і жити в квартирі з сім`єю. Він не створює позивачу перешкоди в користуванні житлом, не погіршує житловий стан квартири, навпаки, до виникнення конфліктів приймав участь в ремонті, замінив стояк і придбав унітаз, спільно з іншими сусідами міняв труби по будинку. Останній раз позивач був влітку 2022 року, відчинив вікно в кімнаті і замкнув її на ключ, в квартирі був холод, по будинку через це не могли включити опалення, тому він змушений був викликати поліцію. Просив суд захистити його житлове право, оскільки він тривалий час проживає в найменшій кімнаті, має право користування на підставі рішення суду, несе витрати на утримання житла, іншого нерухомого майна у власності не має.

Представник відповідача адвокат Волинець В.В. позов про виселення не визнав, наголосив, що підстав для виселення відповідача немає і рішенням суду від 27.10.2010 року вже було відмовлено у виселенні, крім того, ОСОБА_2 користується найменшою кімнатою в квартирі на підставі рішення суду, вчасно оплачує свій рахунок по житлово-комунальним послугам, іншого житла він не має, придбати або орендувати житло не може через відсутність коштів. Він не чинить будь-яких перешкод позивачу у користуванні кватирою. Просив захистити право ОСОБА_2 на житло.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що її донька перебуває у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_1 . Їй відомо, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 , але він не може проживати в квартирі з сім`єю, оскільки її займає ОСОБА_2 . Між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 існує конфлікт, відповідач викликав поліцію в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не зачинив кватирку в своїй кімнаті. Вважає, що квартира в занедбаному стані, не прибрана, відповідач не доглядає за сантехнікою, приносить зі смітника речі. Позивач має ключі від вхідних дверей та від однієї з кімнат, а відповідач займає маленьку кімнату.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що є сусідом ОСОБА_8 . Між сторонами існують неприязні стосунки в зв`язку з користуванням квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . На його думку, в квартирі антисанітарія, брудно, ремонту немає ,є багато непотребу зі смітника. Восени в будинку не могли включити опалення, оскільки в квартирі було відчинене вікно, з цього приводу викликали працівників поліції. Скарг від сусідів на ОСОБА_2 не було.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.09.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Згідно технічного паспорту квартира загальною площею 66,3 кв.м., житловою 48,6 кв.м., складається з коридору 1 площею 5,5 кв.м.,кімнати 2, площею 9,0 кв.м., кімнати 3 площею 21,1 кв.м., кімнати 4, площею 18,5 кв.м., санвузла 5, площею 1,0 кв.м., ванни 6, площею 4,1 кв.м., кухні 7, площею 7,1 кв.м. (а.с. 161 зворот).

З 2003 року за адресою: АДРЕСА_2 був зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 23-25) .

З довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради вбачається, що з 01.07.2022 року ОСОБА_2 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 32).

Станом на 01.07.2022 року за відомостями Департементу адміністративних послуг Вінницької міської ради в реєстрі територіальної громади відсутня інформація про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 22).

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 в квартирі не проживає, з 29.11.2006 року він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 17-20).

Фактично в квартирі проживає відповідач ОСОБА_2 і користується кімнатою, площею 9,0 кв.м., а також приміщеннями загального користування.

Дана кімната була виділена ОСОБА_2 в користування на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2014 року (а.с. 88 зворот). Цим же рішенням ОСОБА_3 виділена в користування кімната 3, площею 21,1 кв.м., а ОСОБА_3 в особі опікуна ОСОБА_1 кімната 4, площею 18,5 кв.м. Інші приміщення залишені в спільному користуванні.

ТОВ «ЖЕО» листом від 20.02.2023 року (а.с. 149) повідомило, що за адресою: АДРЕСА_2 особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ОСОБА_2 , за яким наявна заборгованість за управління багатоквартирним будинком станом на 01.02.2023 року в сумі 700,47 грн. Особовий рахунок № НОМЕР_2 відкрито на ОСОБА_3 , за особовим рахунком наявна заборгованість за управління багатоквартирним будинком станом на 01.02.2023 року в сумі 20 414,61 грн.

Відповідно до Єдиного рахунку за надані житлово-комунальні та інші послуги за о/р НОМЕР_3 (належить ОСОБА_3 ) станом на січень 2023 року наявна заборгованість в сумі 142 093,04 грн. (а.с. 160 зворот).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідач не є членом його сім`ї, чинить перешкоди в користуванні належною позивачеві на праві власності квартирою, порушує правила співжиття, на вимогу власника відмовляється добровільно звільнити квартиру, через що між ними виникають конфлікти, тому просив захистити його право як власника житла і виселити ОСОБА_2 без надання іншого житла.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу користування квартирою, яка належить особі на праві власності, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми Цивільного кодексу України і ЖК УРСР, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції».

У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) суд визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Водночас, особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 760/5955/17).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 постійно був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з грудня 2003 року і до 01.07.2022 року (а.с. 32), був знятий з реєстрації місця проживання за заявою нового власника квартири ОСОБА_1 .

Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 має тривалий та постійний зв`язок із спірною квартирою як житлом, оскільки ця квартира була постійним місцем його проживання ще за життя попереднього власника його матері ОСОБА_9 , він був членом сім`ї попереднього власника і вселений саме за її згодою.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 27.05.2010 року, яке набуло законної сили, спадкоємцю ОСОБА_9 - ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири (а.с. 85 зворот).

Правові підстави для проживання та користування цією квартирою також встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2014 року (а.с. 88 зворот), згідно якого ОСОБА_2 виділена в користування кімната 2, площею 9,0 кв.м.

На дану кімнату відповідачем оформлений окремий особовий рахунок НОМЕР_1 (а.с. 149), він несе витрати на утримання майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг по рахунку ОСОБА_2 немає.

В судовому засіданні в присутності сторін були оглянуті фотографії внутрішніх приміщень квартири і встановлено, що дійсно, квартира потребує ремонту. В кімнаті, яку займає ОСОБА_2 , знаходяться його особиті речі, меблі, побутова техніка, посуд. В кухні, ванній кімнаті, коридорі також створені необхідні умови для їх використання за належністю. Натомість, інша кімната, площею 18,5 кв.м., яка не перебуває в користуванні ОСОБА_2 , захаращена речами і сміттям. Сторони в судовому засіданні визнали, що в кімнаті знаходяться речі померлих ОСОБА_9 і ОСОБА_3 . Фотографії ще однієї кімнати відсутні.

Також в судовому засіданні не було доведено, що відповідач чинить перешкоди позивачу на проживання в квартирі, що належить йому на праві власності, псує житло, порушує правила співжиття, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем.

Скарг, заяв до правоохоронних органів, від власника, а також від сусідів на ОСОБА_2 не надходило, доказів того, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення неправомірних дій, немає.

Свідки, які були допитані в судовому засіданні, повідомляли про наявність спорів між сторонами, проте даний факт не заперечується і самими учасниками справи.

Таким чином, в судовому засіданні на підставі наданих доказів відповідач довів стійкий зв`язок (тривале і постійне проживання) із спірною квартирою, що є достатньою підставою вважати квартиру житлом ОСОБА_2 в розумінні статті 8 Конвенції.

Виселення відповідача ОСОБА_2 із спірної квартири буде надмірним тягарем для нього, не буде мати розумного співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, а також наслідками, що настають, тому призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції.

Враховуючи загальну площу квартири і розташування кімнат в квартирі та приміщень загального користування, сторони не позбавлені можливості спільного користування квартирою, як було встановлено рішенням суду від 15.01.2014 року, з метою дотримання справедливого балансу між інтересами власника і інтересами особи, яка має право на житло.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Надаючи оцінку правам позивача і відповідача, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, враховуючи конкретні обставини даної справи, принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами власника квартири і особи, яка в ній постійно проживає, а також розумне співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, суд дійшов висновку, що виселення ОСОБА_2 не буде відповідати легітимній меті, визначеній пунктом 2 статті 8 Конвенції, і не є необхідним у демократичному суспільстві. Внаслідок виселення може бути втрачене не лише право на користування житлом, а й позбавлення такого права взагалі, а відповідач, не маючи власного житла, перебуватиме в групі ризику в розумінні Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (ст. 15 Закону).

Враховуючи наведені обставини і норми закону, надаючи оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України,суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

Судовий збір залишити за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог ст.ст. 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_4

- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_5

Повне судове рішення складене 13 березня 2023 року.

Суддя: