Ухвала

Іменем України

07 березня 2023 року

м. Київ

справа № 212/10510/21

провадження № 61-2774ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: виконавчий комітет Криворізької міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року у складі судді Дехти Р. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2023 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Кішкіної І. В., Корчистої О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Криворізької міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позивач обґрунтувала позов тим, що є рідною онукою ОСОБА_4 , яка померла у 2002 році, після смерті якої позивач успадкувала нерухоме майно, а саме 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , інша частка зазначеного будинку в розмірі 1/4 належить відповідачу ОСОБА_2 , з яким позивач не знайома та ніколи не бачилася. Позивач зазначає, що протягом 19 років відкрито володіє спірним нерухомим майном, користується ним та матеріального його утримує. Натомість ОСОБА_2 ніколи належним йому майном не користувався, в оренду його не передавав, не утримував.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просила визнати за нею права власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що, оскільки позивачу було відомо про титульного власника спірного майна, зазначене унеможливлює застосування вимог статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Суд апеляційної інстанції додатково врахував, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на 1/4 частку спірного будинку у 1974 році, тобто задовго до оформлення позивачем її спадкових прав на 3/4 частки зазначеного нерухомого майна у 2009 році.

Водночас апеляційний суд зауважив, що факт проживання позивача у спірному будинку, утримання його, у тому числі спірної його частки в належному стані та здійснення сплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

У лютому 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2023 року у вищевказаній справі, в якій він просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17; у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18.

Також заявник зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано та не досліджено доказ, який підтверджує, що до 27 квітня 2009 року, коли вона оформляла спадкові права на 3/4 частки спірного житлового будинку, ОСОБА_1 не знала, що інша частка цього ж будинку (1/4) належить відповідачу, тобто протягом 19 років заявник відкрито добросовісно володіє спірною часткою нерухомого майна.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 вересня 2009 року, виданого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О. В. на підставі заповіту, посвідченого Другою криворізькою державною нотаріальною конторою 22 лютого 1996 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 . Спадкове майно складається з 3/4 часток житлового будинку з господарчими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало померлій на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 31 жовтня 1973 року Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 листопада 2009 року № 2437464, виданого Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 3/4 частки зазначеного житлового будинку з господарчими будівлями на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01 вересня 2009 року.

Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31 жовтня 1973 року, виданого районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Кривий Ріг - житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 . На зворотній стороні міститься відмітка, що частина будинку на підставі рішення суду від 15 листопада 1974 року передана у власність ОСОБА_2 .

Рішенням реєстратора комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке БТІ» Гуленко Лесі Петрівни від 27 квітня 2009 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно з причини невідповідності заявлених вимог дійсності, а саме: у запиті Другої криворізької державної нотаріальної контори вказується ціла частка від домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 . Згідно даних бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 зареєстрована ціла частка домоволодіння згідно свідоцтва про право власності від 31 жовтня 1973 року, проте, згідно ухвали народного суду Жовтневого району м. Кривого Рогу від 15 листопада 1974 року ОСОБА_2 набув право приватної власності на 1/4 частку зазначеного домоволодіння. Згідно вищевказаної ухвали суду виділено на праві приватної власності ОСОБА_5 1/4 частку спірного домоволодіння, який своє право не зареєстрував. В бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 зареєстровано 3/4 частки домоволодіння, а за ОСОБА_2 зареєстровано 1/4 частки домоволодіння.

Спір виник щодо визнання права власності за набувальною давністю на 1/4 частки спірного домоволодіння, належної відповідачу ОСОБА_2 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном.

Проте, як правильно встановили суди, позивач не може вважатися володільцем, яка добросовісно заволоділа спірною часткою житлового будинку, оскільки з моменту користування будинком достеменно знала, хто є власником майна.

Також заслуговує на увагу та обставина, що позивач є власником 3/4 частки спірного будинку, яка претендує за набувальною давністю на 1/4 частку цього ж будинку, тобто ОСОБА_1 могла та мала знати, що спірна частка зазначеного домоволодіння (1/4) має власника, належить іншій особі.

Доводи касаційної скарги, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували тієї обставини, що саме до квітня 2009 року позивач не знала про володільця 1/4 частки спірного майна, в особі відповідача ОСОБА_2 , що, на переконання заявника, підтверджується рішенням реєстратора від 27 квітня 2009 року, не спростовує того факту, що спір виник щодо одного й того самого житлового будинку, у якому 3/4 частки належить позивачу та 1/4 частка є спірною, у вказаному домоволодінні ОСОБА_1 проживає протягом 19 років, що виключає необізнаність про титульність володіння спірною часткою відповідачем.

Отже суди попередніх інстанцій на підставі належних доказів встановили, що 1/4 частка житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на яку за набувальною давністю просить визнати позивач, з 15 листопада 1974 року належить ОСОБА_2 , тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшли правильного висновку, що оскільки спірне нерухоме майно має власника, зазначене унеможливлює визнання його (майна) безтитульним, оскільки право власності на вказане майно оформлене у встановленому законом порядку.

Сам по собі факт користування позивачем спірним будинком, зокрема, як належною ОСОБА_1 часткою так і належною відповідачу часткою як єдиним майном, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у заявника права власності за набувальною давністю. Так само, не може слугувати підставою для визнання за позивачем права власності на спірний будинок (спірною часткою) за набувальною давністю факт відкритості користування позивачем зазначеним майном, оскільки зазначене не підтверджує добросовісності ОСОБА_1 заволодіння нерухомим майном.

Верховний Суд погоджується із висновком судів попередніх інстанцій стосовно того, що правові підстави для набуття позивачем права власності на майно за набувальною давністю згідно з положеннями статті 344 ЦК України відсутні, оскільки безтитульність та добросовісність як початковий елемент заволодіння спірним будинком відсутні у цих правовідносинах.

За викладених обставин самі лише відкритість і безперервність користування спірним будинком (спірною часткою) не є достатніми підставами для набуття права власності на нього згідно з статтею 344 ЦК України.

Посилання ОСОБА_1 на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17; у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, є безпідставними, з огляду на те, що Дніпровський апеляційний суд застосував зазначені висновки суду касаційної інстанції, у якому сформульовано узагальнюючий висновок, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

У постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18, на які посилається у касаційній скарзі заявник, сформульовано висновки, що аналіз статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, наведені висновки суду касаційної інстанції не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанції у цій справі.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, врахував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах та правильно зазначив, що позивач не може вважатися володільцем, яка добросовісно заволоділа спірною часткою житлового будинку, оскільки з моменту користування будинком, як своєю часткою так і часткою, належною відповідачу, достеменно знала, хто є власником майна, а саме відповідач, який володіє спірною часткою майна з 1974 року.

Отже, суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин, підтверджених належними доказами обґрунтовано залишив без змін рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, дослідження та оцінки доказів, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Криворізької міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2023 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак