ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2330/23 Справа № 185/5150/22 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М.М. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 185/5150/22

Номер провадження 22-ц/803/2330/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року головуючого судді Перекопського М.М. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля») про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що позивач тривалий час знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та за час роботи на даному підприємстві отримав професійні захворювання, які обумовлені умовами в яких він працював. На підтвердження своїх доводів позивачем надано довідку МСЕК, згідно якої йому 12 листопада 2021 року встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60%, з яких 30% - по радикулопатії, 15% - по ДА, 10% - по антракосилікозу, 5% - туговухість, 27 листопада 2015 року встановлено третю групу інвалідності до 01 грудня 2024 року. Первинно позивачу було встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60% - 01 грудня 2015 року. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я та йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що його турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги, а тому, просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків 234 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 120 000 грн, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», від імені та в інтересах якого на підставі довіреності діє Єлістратов Р.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що оскільки позов не містить відомостей про обставини дії на позивача саме джерела підвищеної небезпеки, на думку відповідача, розгляд позовних вимог повинен здійснюватись керуючись ч. 1 ст. 1167 та ч. 3 ст. 23 ЦК України, якими визначені загальні підстави деліктної відповідальності за заподіяння моральної шкоди.

Відповідачем забезпечено позивача усіма необхідними засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом, створено безпечні і нешкідливі умови праці, наскільки це є обґрунтовано практично можливим.

Відповідачем вимоги нормативно-правових актів з охорони праці не порушувалися. Наведені позивачем обставини щодо порушення законодавства про охорону праці мають значення для вирішення спору, однак позивачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на їх підтвердження. Оскільки у встановленому законом порядку посадові особи відповідача не визнавалися винними у порушенні законодавства про охорону праці, вина, як елемент складу правопорушення відсутня. Вважають недоведеним причинний зв`язок між виникненням хронічних захворювань та діями відповідача.

Зазначено, що сама ж важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача, не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді маральної шкоди по професійному захворюванню чи іншому ушкодженню здоров`я працівника при виконанні ним трудових обов`язків.

Судом не з`ясовано чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в який грошовій сумі чи матеріальній формі позивачем оцінено заподіяну йому шкоду та з чого він виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи.

Вважають, що враховуючи принцип змагальності, саме позивачем повинно бути доведено, наявність моральних та фізичних страждань, втрату нормальних життєвих зв`язків, необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість здійснювати подальшу трудову діяльність, наявність психологічних страждань, зменшення суспільної активності тощо.

Обґрунтування позивача щодо фізичних та моральних страждань не підкріплені належними та допустимими доказами.

Зазначено, що індивідуальна програма реабілітації є обов`язковим документом при встановленні інвалідності, та є головним доказом на підтвердження обмежень яких зазнає позивач у повсякденному житті.

Судом залишено поза увагою, що третя група інвалідності встановлюється тим, хто здатен працювати в полегшених умовах. Доказів того, що через стан здоров`я та встановлення третьої групи інвалідності позивачу протипоказана будь-яка робота суду не надано.

Судом не надано належної оцінки тому, що позивач мав захворювання з 2007 року, приховавши стан свого здоров`я та добровільно продовжував працювати з тяжкими умовами праці, усвідомлюючи, що вугільна шахта це гірниче підприємство підвищеної небезпеки з шкідливими умовами праці, що підтверджується записами у його трудовій книжці.

Позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під підпис, в порядку передбаченому ст. 29 КЗпП України про важкі шкідливі та небезпечні умови праці, можливі негативні наслідки цих умов на стан його здоров`я та пов`язані з цими умовами праці пільги та компенсації. Позивач добровільно прийняв рішення працювати на підприємстві, щорічно проходив періодичний медичний огляд та був усвідомлений про стан свого здоров`я. Протягом всього строку трудової діяльності від позивача не надходило ніяких скарг або зауважень щодо умов праці. Вважають, що причиною професійних захворювань позивача є порушення та недотримання ним рекомендацій лікарів.

Крім того, позивачем не надано обґрунтування розрахунку розміру моральної шкоди. З посиланням на судову практику, зазначено, що в середньому суди стягують 1 тис. грн. за 1% втрати працездатності, однак в даній справі, при встановлені 60% втрати працездатності судом стягнуто 120 000 грн. Визначена сума є значним фінансовим тягарем для відповідача.

Зазначено, що рішення суду побудоване на припущеннях, що позивач зазнає певних обмежень, адже в матеріалах справи відсутні докази, наприклад , індивідуальна програма реабілітації, того, що МСЕК встановлені певні обмеження життєдіяльності, відсутні докази зусиль, які позивач докладає для організації свого життя.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи викладене, оскільки вказана справа є малозначною, то підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно із записами у трудовій книжці, ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 23 грудня 1996 року.18 серпня 2015 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з виявленою невідповідністю до виконуваної роботи внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, п.2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 12-13).

Згідно з довідками МСЕК ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60%, з яких 30% - по радикулопатії, 15% - по ДА, 10% - по антракосилікозу, 5% - туговухість. Дата чергового перегляду 15 листопада 2021 року (а.с. 14-15).

Згідно з повідомленням про професійне захворювання (отруєння) від 11 листопада 2015 року, ОСОБА_1 встановлено, діагноз основний: - радикулопатія попереково-крижова (L5, S1) з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами; остеоартроз колінних суглобів (ПФС другого ст.) та остеоартроз в поєднанні з пері артрозом ліктьових суглобів (ПФС другого ст.), двобічний плечолопатковий пері артроз (ПФС другого ст.); антракосиліказ першої другої ст., ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої ст., група «А». ЛН першого-другого ст.; нейросенсорна приглухуватість першого ст.. ( з легким зниженням слуху), діагноз супутній: виробничий фактор, шкідлива речовина. найменування трудового процесу, що спричинив захворювання: фізичне перенавантаження, пил, шум.Здійснював виконання всього комплексу робіт з проходження горизонтальних і похилих гірничих виробок, зводив усі види кріплення, кладав та розбирав постійні та тимчасові рейкові колії, нарощував конвеєри, стави труб, обслуговував та брав участь у монтажі, демонтажі й планово-запобіжному ремонті вибійного обладнання, навантажував, розвантажував, доставляв матеріали та обладнання, ремонтував кріплення виробок, що проводяться, зачищав виборки від розсипаної гірничої маси. Дата встановлення остаточного діагнозу : 10 листопада 2015 року (а.с. 16).

Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20 листопада 2015 року, ОСОБА_1 , прохідник 7111, стаж роботи: загальний - 22 р.4 міс.за професією 17 р. 4 міс, у цеху в умовах впливу шкідливих факторів 17 р. 8 міс; висновок про наявність шкідливих умов праці: фізичне перенавантаження, пил, шум. Діагноз: радикулопатія попереково-крижова (L5, S1) з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами; остеоартроз колінних суглобів (ПФС другого ст.) та остеоартроз в поєднанні з пері артрозом ліктьових суглобів (ПФС другого ст.), двобічний плечолопатковий пері артроз (ПФС другого ст.); антракосиліказ першої другої ст., ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої ст., група «А». ЛН першого-другого ст.; нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). Професійне захворювання виникло за таких обставин: через неефективність роботи системи вентиляції, кондиціювання повітря, захисних засобів, механізмів, засобів індивідуального захисту та у результаті виконання робіт, пов`язаних з роботою в умовах запиленості повітря робочої зони та підвищеного рівня шуму. Причина виникнення професійного захворювання: запиленість повітря робочої зони, еквівалентний рівень шуму, рівень фізичного навантаження. Особи, які порушили законодавство про охорону праці не встановлені через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівників підприємств (а.с. 17).

Згідно з медичним висновком Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини ОСОБА_1 встановлено захворювання професійного характеру з 10 листопада 2015 року (а.с. 19-20).

Згідно з довідкою МСЕК № 416359 серія 12 ААА від 01 грудня 2012 року, ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено третю групу інвалідності з 21 листопада 2015 року. 01 грудня 2015 року третя група інвалідності 60 % втрати працездатності (а.с. 91,94).

Також, в матеріалах справи міститься Індивідуальна програма реабілітації інваліда ОСОБА_1 від 01 грудня 2015 року № 895, від 12 листопада 2021 року № 734 ( а.с. 22-25, 92-93).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є законними та обґрунтованими, оскільки внаслідок отриманого професійного захворювання на виробництві останньому заподіяні фізичний біль і душевні страждання, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано. При визначені розміру моральної шкоди, суд оцінив глибину, характер та тривалість душевних страждань, нервових переживань, істотність недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі та розмір втрати професійної працездатності, призначення позивачу групи інвалідності, характер професійних захворювань та їх наслідки для здоров`я позивача, керувався принципом розумності, виваженості та справедливості. Крім того, суд зазначив, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За таких обставин, суд дійшов висновку, що буде розумним та справедливим стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 120 000 грн, а в іншій частині відмовити.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

У відповідності до ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснення, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам, у їх сукупності, стягнувши компенсацію в сумі 120 000 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Зазначений висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями статей 153,237-1 КЗпП України.

Висновок суду підтверджується, зокрема, актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20 листопада 2015 року, складеного ВСП «Шахтоуправління Дніпровське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», згідно якого позивач отримав професійне захворювання, яке виникло через неефективність роботи системи вентиляції, кондиціювання повітря, захисних засобів, механізмів, засобів індивідуального захисту та у результаті виконання робіт, пов`язаних з роботою в умовах запиленості повітря робочої зони та підвищеного рівня шуму.

Відповідач не оспорює факт перебування позивача в трудових відносинах.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої втратою працездатності у зв`язку із профзахворюванням, підлягають частковому задоволенню.

Доводи про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в який грошовій сумі чи матеріальній формі позивачем оцінено заподіяну йому шкоду та з чого він виходить,є безпідставними.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що факт спричинення моральної шкоди доведено. Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення стійкої втрати професійної працездатності, що підтверджується відповідними медичними документами.

Висновком МСЕК, позивачу встановлено ушкодження здоров`я під час виконання трудових обов`язків, у зв`язку із чим заподіяння моральних страждань є доведеним.

Доводи скаржника про те, що відповідачем в повному обсязі виконані обов`язки щодо забезпечення належних умов праці, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки саме негативні показники важких умов праці та мікроклімату спричинили виникнення хронічних захворювань у позивача. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надані.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, що позивач свідомо працював в шкідливих умовах праці, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що ОСОБА_2 була заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок тривалої дії шкідливих факторів на робочому місці позивач частково втратив професійну працездатність, що порушило його звичайне життя, змусило прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.

Доводи апеляційної скарги, що третя група інвалідності встановлюється тим, хто здатен працювати в полегшених умовах, що позивачем не надано доказів, що через стан здоров`я та встановлення третьої групи інвалідності йому протипоказана будь-яка робота, не виключають моральних страждань позивача.

Крім того, забезпечення безпечних умов праці є обов`язком відповідача, а факт виникнення професійних захворювань у позивача у зв`язку із недосконалістю та шкідливістю виробничого процесу на підприємстві відповідача встановлений в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20 листопада 2015 року.

Відсутність прямого причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Звертаючись до суду, позивач зокрема зазначав, що внаслідок отримання хронічних професійних захворювань, що супроводжуються значною втратою працездатності у відносно молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Що все це постійно та негативно позначалося та позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань. Крім того, позивач вимушений проходити чисельні курси лікування, тривалий курс лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, у зв`язку з хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача. Вказані позивачем обставини нічим не спростовані.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з характеру, глибини та тривалості душевних страждань позивача. Правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 197/42/20.

У зв`язку з вищевикладеним, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача , про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Також, відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: