Провадження № 2-о/357/21/23
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

21 березня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І.

за участю секретаря Сокур О. В., Бараєвої А.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2022 року адвокат Сологуб Артем Михайлович звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розлучена, шлюб з колишнім чоловіком ОСОБА_4 було розірвано на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 02.10.2015 р., справа № 758/8445/15-ц.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розлучений, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.08.2021 р., справа №127/14798/21, провадження №2/127/2545/21. Фактично його шлюбні відносини з колишньою дружиною припинилися в 2016 році, що підтверджується копією позовної заяви ОСОБА_5 про розірвання шлюбу від 08.06.2021 р., яка була надіслана ОСОБА_3 для відома, та підтриманням даного позову самим ОСОБА_3 , що вказано в вищезазначеному рішенні суду.

ОСОБА_1 познайомилися з ОСОБА_3 в м. Маріуполі під час проходження ОСОБА_3 військової служби.

З квітня 2016 року до повномасштабного вторгнення Росії на територію України 24.02.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично проживали разом однією сім`єю як чоловік та дружина, але без реєстрації шлюбу, вважаючи, що це ніяким чином не вплинуло б на їхні почуття та взаємовідносини між собою. Вони проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди від 15.04.2016 р., який був пролонгований за згодою сторін; показаннями свідків та іншими письмовими доказами.

Під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет та несли спільні витрати, разом брали участь в утриманні орендованого житла та фактично виконували всі права та обов`язки подружжя. Також, мали спільних друзів, були знайомі з колегами по роботі та службі, разом проводили вільний час, їздили на відпочинок. Їхні відносини були побудовані на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали спільні погляди та планували подальше сумісне життя.

Від попереднього шлюбу в ОСОБА_1 є неповнолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який постійно проживав разом з ними. Відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 склалися дружніми, між ними була взаємоповага та розуміння. ОСОБА_3 допомагав ОСОБА_1 у вихованні її сина і ставився до нього, як до рідного.

Під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за спільні кошти придбали автомобіль (AUDI А4, 1895 куб. см., 2000 р. в., д.н.з. НОМЕР_1 , № куз. НОМЕР_2 , 71 - реєстрація ТЗ, привезеного з-за кордону по посвідченню митниці (ТСЦ 0541) для спільного користування та 21.08.2021 р. зареєстрували його в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів на ім`я ОСОБА_3 , що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС від 21.10.2022 р. за №31/1089АЗ-9585-2022 на адвокатський запит.

На початку 2022 року ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 ). Під час воєнних дій на території Донецької області ОСОБА_1 втратила зв`язок із ОСОБА_3 . На даний момент місцезнаходження ОСОБА_3 заявниці невідоме, оскільки вона не є його дружиною відповідно до Сімейного кодексу України, та не має права на отримання офіційної інформації про його місцезнаходження та стан здоров`я, враховуючи норми чинного законодавства України про захист персональних даних особи.

Також ОСОБА_1 не має інформації про стан та місцезнаходження вищевказаного транспортного засобу, оскільки останнім часом автомобіль перебував в користуванні ОСОБА_3 .

Тому, враховуючи умови воєнного стану та зникнення ОСОБА_3 , на даний момент ОСОБА_1 має необхідність встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу для набуття права на звернення до офіційних установ з метою розшуку ОСОБА_3 та вчинення інших необхідних дій, а також для підтвердження свого права на спільну сумісну власність на даний автомобіль з метою подальшого звернення до правоохоронних органів щодо розшуку автомобіля.

Тому, просила суд встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , без шлюбу з квітня 2016 року ( а. с. 1-5 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2022 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 57 ) та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Ухвалою судді від 26.12.2022 року заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, залишена без руху ( а. с. 62-64 ).

Ухвалою судді від 04 січня 2023 року постановлено прийняти заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами окремого провадження та призначено засідання у справі на 25 січня 2023 року ( а. с. 73 ).

25 січня 2023 року справа була знята з розгляду, відкладена на 15 лютого 2023 року у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в Київській області ( а. с. 76 ).

15 лютого 2023 року відкладено розгляд справи до 21.03.2023 року за клопотанням представника заявника ( а. с. 80-82 ).

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник адвокат Сологуб А.М., який діє на підставі Ордеру серії АІ № 1275280 від 07.10.2022 року ( а. с. 7 ), кожний окремо, підтримали заяву, надали пояснення аналогічні викладеним в ній, посили її задовольнити. Заявник наголошувала, що зазначений факт їй потрібен для з метою набуття права на звернення до офіційних установ з метою розшуку ОСОБА_3 .

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення ( а. с. 84 ).

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи ( ч. 11 ст. 128 ЦПК України ).

Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Судові повістки направлялися судом на відому адресу.

Так, оголошення судом було здійснено у зв`язку з тим, що на адресу суду на неодноразові виклики заінтересованої особи поверталися поштові конверти, де причина повернення зазначалася працівниками пошти як за закінченням терміну зберігання.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення ( ч. 4 ст. 130 ЦПК України ).

До того ж, оголошення здійснено у зв`язку з тим, що як зазначав в судовому засіданні 15.02.2023 року представник заявника ОСОБА_2 , наразі місцезнаходження ОСОБА_3 не відоме, він є військовослужбовцем та на початку вторгнення Росії на територію України, перебував у місті Маріуполь.

Оголошення про виклик ОСОБА_3 в судове засідання було здійснено 15.02.2023 року.

Тобто, судом здійснені усі належні засоби для належного сповіщення заінтересованої особи по справі.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю заінтересованої особи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, або інших учасників судового процесу, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності сторони.

Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В судовому засіданні були допитані в якості свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_6 .

Так, свідок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в судовому засідання пояснила, що вона є подругою заявника з 2014 року. З ОСОБА_13 познайомилася у 2016 році коли вони разом приїжджали до них, спілкувалися, відпочивали, проводили час. Адресу проживання заявника та ОСОБА_13 не знає, ніколи в них не була, відомо лише, що у м. Маріуполі. Наголошувала, що заявник з ОСОБА_13 2-3 рази на рік приїжджали до них. Вважала їх сім`єю. Про життя заявника з ОСОБА_13 , знала з її слів.

Свідок ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в судовому засіданні пояснив, що між ним, заявником та ОСОБА_13 дружні стосунки. З ОСОБА_13 він спілкувався, але не часто. Бачилися один раз на рік, коли врони приїжджали до нього з дружиною. Познайомилися вони з ОСОБА_13 в 2016 році. Відомо, що ОСОБА_13 служив в м. Маріуполь. Зі слів, йому відомо, що ОСОБА_13 і ОСОБА_14 проживали разом. Останній раз бачив ОСОБА_13 в літку 2021 року.

Свідок ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 пояснив, що він є троюрідним братом заявника. Йому відомо, що ОСОБА_14 з 2016 року почала зустрічатися з ОСОБА_13 . Всього він бачив ОСОБА_13 три рази, перший раз у вересні 2019 року в м. Києві, коли він разом з заявником їхали на відпочинок в Карпати, другий раз бачив ОСОБА_13 коли вони поверталися з відпочинку. Третій раз бачив ОСОБА_13 в м. Узин в 2021 році, коли той приїзжав на навчання. Йому відомо зі слів сестри, що вона разом із дитиною та ОСОБА_13 проживали в м. Маріуполь. Окрім проживання, нічого йому не відомо. Вважає, що в них були сімейні стосунки. Йому відомо, що ОСОБА_13 був військовослужбовцем « ОСОБА_15 ».

Свідок ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 в засіданні зазначила, що вона є подругою заявника. Вона переїхала з м. Макіївка в м. Маріуполь в 2015 році, а ОСОБА_14 переїхала до м. Маріуполь у 2016 році, з того часу і почали дружити. Неодноразово була в гостях у заявника з ОСОБА_13 , разом святкували новий рік, разом відпочивали на морі. Вважає, що у них була сім`я. Знала, що ОСОБА_13 був військовим, бачила його у військовій формі. В жартівливій формі казали, що хотіли узаконити свої стосунки. Знає, що заявник з ОСОБА_13 придбали автомобіль.

Свідок ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 в судовому засіданні пояснив, що він є другом ОСОБА_13 та разом проходили службу в Збройних Силах. Познайомився він з ОСОБА_13 в 2015 році, а з ОСОБА_14 у 2016 році. Разом з ОСОБА_13 вони їздили на роботу. Час від часу вони разом зустрічалися, разом гуляли. ОСОБА_16 по вихідним на ОСОБА_17 . Крім того, бачив, як ОСОБА_13 з ОСОБА_14 ходили в кіно, їздили на море. Був за місцем проживання ОСОБА_13 , раз на місяць, вони пили в нього каву, в квартирі нікого не було. Наголошував, що проживати з ОСОБА_14 , ОСОБА_13 почав у 2017 році, точно він не пам`ятає. Про одруження ОСОБА_13 ніколи йому не казав. Вважає, що ОСОБА_13 з ОСОБА_14 були парою, оскільки були разом, тримали один одного за руку.

Свідок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 зазначала в засіданні, що вона є подругою заявника та цивільною дружиною ОСОБА_8 . У 2020 році вона переїхала до м. Маріуполь. Заявника з ОСОБА_13 бачила разом, зустрічалися парами, гуляли. Їй відомо, що ОСОБА_13 проживав з ОСОБА_14 . Відомо, що ними був придбаний спільний автомобіль. У ОСОБА_13 були плани одружитися з ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_6 , 20.06.2008 року був допитаний в якості свідка в присутності його матері ОСОБА_1 , заявника по справі. В судовому засіданні останній пояснив, що вони проживали разом з ОСОБА_13 . З ОСОБА_13 його мати познайомилася на морі в м. Бердянську в 2016 році. Йому відомо, що ОСОБА_13 був військовим « ОСОБА_15 », частина базувалася в ОСОБА_18 . Разом почали проживати з травня 2016 року, в нього з ОСОБА_13 були дружні стосунки. На вихідних ходили в кіно, гуляли. Проживали вони в орендованій квартирі. Планували на весні 2022 року переїхати до Києва після закінчення контракту у ОСОБА_13 .

Суд, вислухавши пояснення заявника та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 3 статті 294 ЦПК України встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Пунктами 1-9 частини 1 статті 315 ЦПК України визначено факти, справи про встановлення яких розглядаються судом, зокрема, пунктом 5 ч.1.ст.315 цього Кодексу - про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Постановою Пленуму Верховного суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Заявник ОСОБА_1 звернулася з вищевказаною заявою до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ст. 316 ЦПК України, за місцем проживання останньої, що підтверджується Довідкою від 02 квітня 2022 року за № 3222- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій зазначено фактичне місце проживання заявника: АДРЕСА_3 ( а. с. 14 ).

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що свідчить в матеріалах справи копія позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу ( а. с. 19-20 ) та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2021 року ( а. с. 21-23 ).

Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , про що в матеріалах справи свідчать паспортні дані останньої з відповідною відміткою в графі сімейний стан ( а. с. 8-9 ).

З реєстру судових рішень встановлено, що дійсно шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 02.10.2015 року, справа № 758/8445/15-ц, посилання на зазначене міститься і в заяві заявника.

Звертаючись до суду з вищевказаною заявою, заявник наголошувала на тому, що з ОСОБА_3 вона проживала однією сім`єю з квітня 2016 року, тому просила встановити вказаний факт, встановлення якого їй потрібно з метою набуття права на звернення до офіційних установ з метою розшуку ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) зроблено висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 180/2536/18 (провадження № 61-18579св19), від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження факту спільного проживання заявник посилалася на Договір оренди квартири від 15 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_19 та ОСОБА_1 в якому зазначено, що квартира, яка орендується, надається Орендарю та члена його сім`ї ( син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) лише для проживання, відповідно вони набувають рівних прав та обов`язків щодо володіння та користування житлом ( а. с. 53-56 ), а також Декларацію, укладену ОСОБА_3 та ПП «Тибет-Меділ» для медичного обслуговування в якому вказано місце проживання ( а. с. 15 ), що відповідає орендованій квартирі не заслуговують на увагу, оскільки факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу, що притаманні подружжю ( вказана позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц (провадження № 61-28377св18).

Окрім цього заявником було надано до суду в якості доказів спільного проживання фотографії ( а. с. 39-52 ) з відпочинків, однак вказані докази на свідчать проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Окремо слід вказати, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Така правова позиція викладена в постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Отже, сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Зазначених правових позицій дотримується і Верховний Суд в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц.

Крім того, додані до заяви роздруківки телефонної переписки ( а. с. 24-38 ), не свідчить про факт спільного проживання.

До того ж, з роздруківки телефонної переписки ( а. с. 24-32, 34-37 ), взагалі не можливо встановити абонентів переписки, лише на ( а. с. 33 ) міститься переписка, яка має зображення заінтересованої особи.

Отже, вказані роздруківки ( переписки ) свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц.

Надсилання заявнику коштів заінтересованою особою ОСОБА_3 , про що остання зазначала в судовому засіданні та на підтвердження надавала роздруківку переказу на 50 000 грн. від 19.03.2022 року, що свідчить про існування між ними стосунків ( а. с. 24 ), суд зазначає, що з вказаного переказу не вбачається кому саме був здійснений такий переказ, а також пересилання коштів самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, провадження № 61-30273св18.

Також, в якості доказів спільного проживання однією сім`єю, заявник посилалася на свідчення свідків.

Так, як зазначено вище, в судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_6 , однак з свідчить вказаних осіб не було судом достеменно встановлено між заявником та ОСОБА_3 відносини, які притаманні подружжю.

Свідки у своїх свідченнях зазначили лише те, що їм було відомо про проживання заявника разом ОСОБА_3 , їх спільний відпочинок, присутність на святкуванні свят.

Стосовно свідченням свідка ОСОБА_6 , суд надає критичної оцінки, який є сином заявника та зацікавленою особою.

До того ж, і з наданих свідчень ОСОБА_6 , останній зазначав лише про проживання в орендованій квартирі його, матері та ОСОБА_3 разом з 2016 року, в нього з ОСОБА_13 були дружні стосунки, на вихідних ходили в кіно, гуляли.

Також, самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц).

Отже, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21).

Більше того, згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року, у справі № 490/4949/17 сам по собі факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки не може свідчити про відносини, які притаманні подружжю.

У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Аналізуючи докази, які були надані заявником до заяви, а також свідчення допитаних свідків, судом не було встановлено між заявником та ОСОБА_3 відносини, які притаманні подружжю.

Інших належних та допустимих доказів заявником щодо ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, тощо не надано.

Не заслуговують на увагу посилання заявника, що в період спільного проживання ними був придбаний за спільні кошти автомобіль, про що зазначала заявник у заяві ( а. с. 2 ), реєстрація автомобіля за ОСОБА_3 підтверджується відповіддю з Головного сервісного центру МВС на адвокатський запит ( а. с. 18 ), оскільки з боку заявника не було надано доказів наявності в неї доходу та відповідно наявності у сторін спільного бюджету.

Отже, під час розгляду справи заявником не було доведено, а судом встановлено під час розгляду справи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існували відносини, які притаманні подружжю.

З боку заявника не було надано належних та допустимих доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, посилання заявника та свідчення деяких свідків, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 планували зареєструвати шлюб не свідчать дійсного перебування у фактичних шлюбних відносинах.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц (провадження № 61-28377св18).

В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що спільно відвідували знайомих та друзів, планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру, що підтверджується показаннями свідків не вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів дійсного перебування у фактичних шлюбних відносинах із спадкодавцем. Верховний Суд погодився із таким висновком апеляційного суду, зазначивши таке. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Окрім цього, як зазначено вище, ОСОБА_3 перебував в шлюбі з ОСОБА_5 , який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.08.2021 року.

В свою чергу, заявник ОСОБА_1 звертаючись до суду з вищевказаною заявою, просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без шлюбу з квітня 2016 року, в судовому засіданні заявник та її представник підтримуючи заяву наголошували, що такий факт проживання однією сім`єю без шлюбу підлягає встановленню з квітня 2016 року до 24 лютого 2022 року ( початок повномасштабного вторгнення Росії на територію України ).

Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Аналіз указаної норми дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у період з квітня 2016 року по серпень 2021 року суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб ОСОБА_3 з ОСОБА_5 був розірваний лише 19 серпня 2021 року.

Отже, перебування в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Вказана позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18).

Аналогійної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц, провадження № 61-40658св18.

У вказані постанові судді ВС наголосили, що позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу особи_1 та особи_4 у період з лютого 2008 року до 21 серпня 2012 року суперечить вимогам ст. 25 СКУ, оскільки попередній шлюб особи_1 та особи_9 був розірваний лише 21 серпня 2010 року. Установивши, що особа_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з особою_9 з 29 лютого 1992 року до 21 серпня 2012 року, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у встановленні факту спільного проживання особи_1 з особою_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2008 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років).

Але, після розірвання шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_5 ( 19 серпня 2021 року ) до 24.02.2022 року ( вимоги заявника про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу з квітня 2016 року по 24.02.2022 року ), термін спільного проживання складає менше ніж п`ять років ( шість місяців ).

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вимоги ч. 7 ст. 294 ЦПК України, понесені заявником судові витрати, пов`язані з розглядом справи, віднести за рахунок заявника.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 3, 21, 25, 36, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 10, 12, 13, 77-81, 89, 128, 131, 187, 263, 273, 293, 294, 315, 316, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, постановою Пленуму Верховного суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

Заінтересована особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 ).

Повне судове рішення складено 27 березня 2023 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов