Провадження № 2/369/517/23
РІШЕННЯ

Іменем України

15.02.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Волчка А.Я.,

за участю секретаря: Миголь А.А.,

за участю представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування житлового будинку від 05.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчук В.О. № 2465.

До 29.12.2019 позивач разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 мешкала у вищезазначеному житловому будинку.

З 29.12.2019 у зв`язку із сваркою з ОСОБА_4 позивач була змушена залишити будинок та орендувати собі інше житло, оскільки спільне проживання з відповідачем (шлюб з яким було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.09.2020) є неможливим, а останній добровільно не бажає виїхати із вищезазначеного житлового будинку та проживати за своїм місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 та таким чином чинить позивачу перешкоди у доступі до будинку.

01.07.2020 позивачем було направлено ОСОБА_4 вимогу про виселення останнього з житлового будинку, яка була проігнорована.

У зв`язку з чим ОСОБА_3 просила суд усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_4 , стягнути з останнього судовий збір у розмірі 840,80 грн.

23.11.2020 ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_3 було передано на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

09.04.2021 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі.

25.05.2021 представник ОСОБА_4 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 12.06.2010 між сторонами був укладений шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві було видано Свідоцтво про шлюб, актовий запис № 463.

Зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , з якого ОСОБА_3 просить виселити ОСОБА_4 був подарований позивачу за первісним позовом ОСОБА_4 під тиском шантажу. Оскільки, у колишнього подружжя часто виникали сварки на ґрунті непорозумінь в стосунках, так як ОСОБА_3 постійно шантажувала позивача за зустрічним позовом, що покине його та розірве з ним шлюб. ОСОБА_4 намагався зберегти сім`ю, але ОСОБА_3 погодилась дати їхній сім`ї шанс при умові, що він подарує їй вищезазначений житловий будинок, на що позивач безвідмовно погодився.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належав матері ОСОБА_4 , який вона подарувала своєму синові згідно договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О. 18 липня 2019 року за № 2259 і зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 224, номер запису про право власності: 32454563.

05.08.2019 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , проте пожалкував про це, оскільки відповідач вирішила привласнити собі будинок шляхом морального тиску на позивача. Відповідач за первісним позовом на момент підписання такого договору дарування не усвідомлював правових наслідків, які настають після підписання такого договору, оскільки мав надію на відновлення сім`ї з ОСОБА_3 .

Також, представником позивача за зустрічним позовом закцентовано, що оскільки ОСОБА_4 на момент переходу права власності на житловий будинок перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем за первісним позовом, тобто був членом сім`ї власника житлового будинку, факт розірвання шлюбу між сторонами не позбавляє його права користування вказаним приміщенням.

Так, враховуючи норми законодавства, ОСОБА_4 як колишній член сім`ї власника житлового будинку зберігає право користування зайнятим приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з членами сім`ї власника.

Вказано, що відповідач за первісним позовом не чинить перешкод ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком. Доказів щодо систематичного порушення правил співжиття відповідачем за первісним позовом, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу до нього не надано. Крім того, будь-яких доказів того, що ОСОБА_4 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, не встановлено.

Просив задовольнити зустрічні позовні вимоги про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та відмовити у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.06.2021 було відмовлено в задоволенні заяви представника позивача за зустрічним позовом про забезпечення позову.

23.10.2021 представник ОСОБА_3 подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву за вх. № 47778, зазначивши, що згідно п. 5 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування, а оспорюваний позивачем за зустрічним позовом договір дарування був укладений 05.08.2019, тобто останнім був пропущений строк позовної давності, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні зустрічних вимог.

Як зазначено у відзиві на зустрічний позов, 05.08.2019 ОСОБА_4 під час укладання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 розумів природу, права та обов`язки сторін щодо цього правочину, перебував при здоровому розумі, ясній пам`яті, усвідомлював значення своїх дій та керував ними та діяв добровільно, що підтверджується самим текстом договору, а отже відсутні підстави, передбачені ст. 225 ЦК України для визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Також вказано, що твердження відповідача за первісним позовом, про шантаж зі сторони позивача, та що ОСОБА_4 намагався зберегти сім`ю з ОСОБА_3 не відповідають дійсності, оскільки останній застосовував до неї фізичне насилля, у зв`язку з чим на розгляді у Голосіївському районному суді м. Києва перебуває кримінальна справа № 752//943/21 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України.

Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

В подальшому представник ОСОБА_3 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої просив суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним з підстав пропущення строку позовної давності.

11.11.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 просила задовольнити первісний позов, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів з огляду на наступне.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування житлового будинку від 05.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчук В.О. № 2465.

Як встановлено в засіданні та не заперечувалось сторонами, позивач за первісним позовом разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 мешкала у вищезазначеному житловому будинку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.09.2020, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був розірваний.

Позивач за первісним позовом вказувала на те, що вона є власником спірного будинку, а проживання відповідача у належному їй будинку порушує її право щодо користування, володіння та розпорядження своєю власністю.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 47 Конституції України та ст. 109 ЖК України передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням; у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 4 ст. 31 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежать від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається п. 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та триваючого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що ст. 8 Конвенції лише захищає лише право особи на повагу до її існуючого житла (Globa v. Ukraine, № 15729/07, §37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції(рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи ст. 8 Конвенції (mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakusv. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyyv. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява №30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява №17365/14.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними інтересами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач був власником будинку АДРЕСА_1 , який в подальшому подарував ОСОБА_3 , весь час проживав в ньому, спочатку як власник, а потім як член сім`ї власника зі згоди останнього.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стороною позивача не надано доказів того, що у відповідача є інше житло, в якому останній може проживати.

Вирішуючи спір, суд враховує тривале проживання ОСОБА_4

у будинку зі згоди власника, положення ст. 156 ЖК України, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням, те, що не надано доказів того, що відповідач за первісним позовом має інше постійне житло, те, що останній продовжує проживати у будинку, у зв`язку з чим задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав відповідача.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі №329/398/18.

Посилання позивача на те, що відповідач здійснює фізичне насилля відносно неї не підтверджено належними доказами, зокрема обвинувальним вироком відносно ОСОБА_4 , щоб вказував би на наявність таких фактів.

Доказів того, що відповідач створює ОСОБА_3 перешкоди в користуванні нерухомим майном, яке є її власністю, останньою надано не було.

А відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення.

Відносно зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним з підстави, передбаченої ст. 225 ЦК України суд вважає за необхідне зазначити наступне.

05.08.2019 між ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 (Обдарованою) був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О., зареєстрований в реєстрі за № 2465.

Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору, Дарувальник передає Обдарованій безоплатно житловий будинок номер АДРЕСА_1 , у власність.

За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного закон

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Недійсність вищезазначеного договору дарування представник позивача за зустрічним позовом обґрунтовує саме положеннями ст. 225 ЦК України.

Частиною 1 ст.225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12 та від 17.09.2014 року у справі №6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними.

У постановах Верховного Суду від 05.02.2018 року у справі №404/4956/15-ц (провадження №61-1294св18), від 25.07.2018 року у справі №416/13806/14 (провадження №61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

З матеріалів справи вбачається, що жодна із сторін справи не зверталася до суду із клопотанням про призначення судової психіатричної експертизи.

При цьому, оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч.2 ст. 13 ЦПК України) суд не вправі призначити проведення такої експертизи самостійно.

Інших доказів на підтвердження доводів позивача про те, що на момент укладення оспорюваних правочинів він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними матеріали справи не містять.

Більш того, як вбачається із тексту договору дарування від 05.08.2019, який був підписаний позивачем за зустрічним позовом, сторони підтвердили, що такий договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не приховує іншого правочину, відповідає їх справжній волі, вчинений на вигідних для них умовах, без будь-яких погроз, без застосування фізичного та психічного тиску, у тому числі з боку інших осіб, а також даний договір не укладається під впливом тяжкої для будь-якої із Сторін обставини.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено тих обставин, на які він посилається в обґрунтування заявленого позову. Суд констатує відсутність правових підстав для визнання правочину недійсними.

Ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказів того, що ОСОБА_4 на час укладення вищезазначеного договору дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач до суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Суд, розглянувши заяву представника ОСОБА_3 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 звернувся до суду із вимогою про визнання договору дарування недійсним, а не його розірвання, а тому в даному випадку спеціальна позовна давність не застосовується.

Враховуючи, що договір дарування був укладений 05 серпня 2019 року, а з зустрічним позовом ОСОБА_4 звернувся 25.05.2021, тобто в межах трирічного строку позовної давності, то такий строк порушено не було.

У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 204, 257, 626-628, 717, 719 Цивільного кодексу України, ст. 156 Житлового кодексу України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Андрій Волчко