справа № 757/1750/22
провадження № 2/753/521/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2023 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Король Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві про зняття арешту з майна, суд -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться вказана справа.

Позивач зазначає, що вироком Печерського районного суду м.Києва від 02.07.2012 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 358, ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 358 КК України, й призначено йому покарання за ч.4 ст.190 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.3 ст.28, ч.2 ст. 358 КК України - до 3 років позбавлення волі, за ч.3 ст. 28, ч.3 ст.358 КК України - до штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, й на підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_2 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

В рамках здійснення досудового слідства по вказаному кримінальному провадженню постановою слідчого від 25.04.2006 року накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його спадкоємцем є позивачка, яка, зважаючи на накладений арешт на майно ОСОБА_2 в межах вказаного кримінального провадження, не може прийняти спадщину після померлого засудженого ОСОБА_2 , на майно якого накладений вказаний арешт, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. Зазначає, що арешт, накладений на її майно, порушує її право користування та розпорядження цим майном на власний розсуд.

Позивач просить судовим рішенням зняти арешт з майна, а саме з: квартири АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 , на яке накладено постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України від 24.04.2006 року.

З 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким викладено у новій редакції, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс України України.

Відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України у новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження по даній справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, якою передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року, справа № 727/2878/19, звертає увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке.

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

Арешт на майно позивача було накладено під час досудового розслідування у кримінальній справі на підставі ст. 126 КПК України, 1960 року в редакції, яка була чинною на час відповідної процесуальної дії.

Вказаною нормою було передбачено, що забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеральну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли у застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

Частиною першою статті 1 КПК України 2012 року встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України 2012 року. За змістом статті 173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд.

Отже, у випадках, визначених вказаною статтею, власник або інший володілець майна під час досудового розслідування не позбавлений права звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Й цим правом позивач скористався.

Так, постановою Печерського районного суду м.Києва від 20.01.2021 року у задоволенні заяви такого позивача про скасування арешт майна відповлено із таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що у даній кримінальній справі постановою слідчого Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві від 25.04.2006 року накладено арешт на вказане нерухоме майно ОСОБА_2 .

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів за ст. ст. 190 ч.4, 28 ч.3, 358 ч.2, 28 ч.3, 358 ч.3 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. При цьому, вказаним вироком вирішено, що майно перебуває під арештом, в тому числі квартири з метою забезпечення виконання вироку в частині відшкодування збитків потерпілим по заявлених цивільних позовах, а також в частині конфіскації майна засуджених.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 02.04.2013 року вказаний вирок Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року залишено без змін.

02.08.2013 року Печерським районним судом м. Києва було направлено до ДПІ у Шевченківському районі м. Києва для виконання вироку суду виконавчий лист № 1-202/11 від 02.08.2013 року про конфіскацію на користь держави у засудженого всього майна, яке належить йому на праві особистої власності, серед якого вказані квартири.

Ухвалою Колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2014 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України кримінальної справи щодо нього для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.10.2013 року.

Відповідно до вимог КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Суд вказаною ухвалою вказав, що оскільки вироком Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року ОСОБА_2 засуджено до покарання із конфіскацією майна, і вирок в цій частині звернуто до виконання, 02.08.2013 року направлено виконавчий лист для виконання до ДПІ у Шевченківському районі м.Києва, суд не вбачав підстав для задоволення клопотання позивача про скасування арешту з квартири, оскільки це майно є конфіскованим в дохід держави.

Згідно спірних правовідносин судом встановлено, що вироком Печерського районного суду м.Києва від 02.07.2012 року на майно, з якого позивач бажає зняти арешт, було залишено під арештом, а також задоволено цивільні позови потерпілих про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та вирішено питання щодо конфіскації майна підсудних.

Позивач не зазначає про виконання вироку суду щодо конфіскації майна на відшкодування потерпілим шкоди.

За встановлених обставин скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно під час досудового слідства у кримінальній справі вироком суду. З майна, яке наразі позивач вважає належним йому, арешт не було скасовано, й вирішення такого питання позивач реалізував в порядку КПК України, у задоволення якого йому було відмовлено постановвою від 20.01.2021 року.

На підставі вищенаведеного та п. 9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, керуючись п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ

Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві про зняття арешту з майна, - закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: