У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

про відмову в забезпеченні позову

22 березня 2023 року м. Черкаси

Суддя Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

20 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, у якому просить суд:

- розподілити спільне нерухоме майно колишнього подружжя, визначивши за позивачем ОСОБА_1 право власності на частину житлових та нежитлових приміщень домоволодіння із надвірними спорудами, а саме: житловий будинок з прибудовою літ. А-1, А(1)1, сарай літня кухня літ. Б, погріб літ. В, навіс літ. Г, вбиральня літ. Д, гараж літ. Ж, сарай літ. З, навіс літ. И, огорожа № 1-2, водоколонка № 3, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, та на частку земельної ділянки за кадастровим номером :04:003:0198, загальною площею 0,25 га, загальною ринковою вартістю 219 420 грн 00 коп., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на частину житлових та нежитлових приміщень домоволодіння із надвірними спорудами, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, та на частку земельної ділянки, кадастровий номер :04:003:0198, загальною площею 0,25 га, загальною ринковою вартістю 219 420 грн 00 коп., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- судові витрати за розгляд даної справи в суді та за послуги із професійної правничої допомоги, експертної оцінки майна і інші заявлені позивачем у цьому позові витрати в загальному розмірі 26 032 грн 00 коп. покласти на відповідача.

Провадження у справі на даний час не відкрито.

Разом з позовом позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житлові та нежитлові приміщення домоволодіння із надвірними спорудами, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, та на земельну ділянку за кадастровим номером :04:003:0198, загальною площею 0,25 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та в державних реєстрах на час звернення із даною заявою до суду зареєстровані на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 , а також на автомобіль «Volkswagen Transporter», білого кольору, модель Т-4, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що попередньо належить на праві власності відповідачу у справі та перебуває у його користуванні, орієнтовною ринковою вартістю 6 000 дол. США по курсу НБУ (220 тис. грн), згідно порівняльної інформації на інтернет ресурсі сайті продажу автомобілів Авто.РІА.

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що у період з 20 листопада 1999 року до 12 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 22 жовтня 2021 року сторони розлучилися. У період перебування у шлюбі, на спільні кошти подружжя, позивач та відповідач згідно договору купівлі-продажу № 731 від 08 квітня 2020 року придбали нерухоме майно, а саме: будинок із надвірними спорудами, загальною площею 76,8 кв.м., в складі: житловий будинок з прибудовою літ. А-1, А(1)1, сарай літня кухня літ. Б, погріб літ. В, навіс літ. Г, вбиральня літ. Д, гараж літ. Ж, сарай літ. З, навіс літ. И, огорожа № 1-2, водоколонка № 3, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім того, згідно договору купівлі-продажу № 734 від 08 квітня 2020 року подружжя набуло у власність земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, за кадастровим номером :04:003:0198, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач звертає увагу суду на те, що нотаріусом в якості власника /покупця/ під час нотаріального посвідчення вказаних вище договорів купівлі-продажу було зазначено відповідача, із відображенням ідеальної частки 1/1, не зважаючи на те, що нерухоме майно було придбане сторонами у період перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя. Також, позивач стверджує, що відповідачем за час перебування сторін у шлюбі було придбано автомобіль «Volkswagen Transporter», модель Т-4, 2000 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 . При цьому, ОСОБА_1 зауважує, що у неї відсутні точніші данні для ідентифікації цього транспортного засобу, оскільки вона не має доступу ані до самого автомобіля, ані до правоустановчих та реєстраційних документів на нього, так як цей транспортний засіб було зареєстровано в органах МРЕВ ДАІ на відповідача і після розлучення він і надалі одноособово користується ним. У зв`язку з тим, що наразі не надійшли відповіді на адвокатські запити, направлені до Управління патрульної поліції в Черкаській області та Сервісного центру МВС № 7141, отримані даними установами 07.03.2023 та 15.03.2023, позивач вважає, що є підстави відповідно до ст. 84 ЦПК України для витребування судом від Сервісного центру МВС № 7141 документів про належність чи неналежність відповідачу у справі на праві власності вищезазначеного транспортного засобу та накладення на нього арешту, оскільки якщо цей транспортний засіб було придбано подружжям за час перебування у шлюбі, то не вжиття судом такого заходу забезпечення позову може в подальшому мати негативні наслідки для позивача, так як відповідач не буде позбавлений можливості одноособово, без згоди позивача, здійснити продаж вказаного автомобіля третім особам з метою уникнення цивільно-правової відповідальності перед позивачем, що спричинить для позивача суттєві матеріальні збитки, орієнтовно на 3 000 дол. США по курсу НБУ (110 тис. грн). У грудні 2022 року позивач запропонувала відповідачу добровільно розподілити належне їм як колишньому подружжю спільне нерухоме майно, оскільки у них виникли розбіжності з приводу подальшого використання об`єкта спільної сумісної власності та його можливого продажу відповідачем без отримання згоди позивача, так як він проживає окремо, одружився вдруге і всю увагу та піклування приділяє своїй новій родині. Від вказаної пропозиції відповідач відмовився. З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що в Черкаському районному суді Черкаської області на даний час розглядається цивільна справа за позовом позивача до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя, з метою забезпечення гарантування прав та законних інтересів позивача, а також унеможливлення одноособового подальшого відчуження відповідачем спільного сумісного майна сторін без отримання відповідної згоди ОСОБА_1 , позивач вважає, що існує потреба у застосуванні судом заходів із забезпечення позову по справі шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно відповідача, не чекаючи завершення розгляду судом позову позивача по даній справі.

Згідно зі ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень ст.ст. 36, 37 ЦПК України, 20 березня 2023 року було визначено головуючу суддю Миколаєнко Т.А. та того ж дня передано їй дану справу.

Статтею 153 ЦПК України, якою регламентовано порядок розгляду заяви про забезпечення позову, не передбачено повідомлення учасників справи про розгляд зазначеного питання.

Так, відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

За приписами частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з вимогами частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За приписами пункту 2 частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: одночасно з пред`явленням позову до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» наголошує, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу позивача та відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або незабезпечення таким рішенням ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 331/1255/17 (провадження № 61-11180св18) зазначено, що «забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення».

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц та від 18 жовтня 2021 року у справі № 910/7029/21.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, дотримуючись принципів здійснення цивільного судочинства, суд дійшов висновку, що дана заява не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення її прав. Дана заява не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на те, що існує реальний ризик вчинення відповідачем недобросовісних дій щодо відчуження об`єктів нерухомого майна, які позивач вважає спільною сумісною власністю сторін, на користь третіх осіб, як добросовісних набувачів, так і виключно за фіктивною домовленістю. Обґрунтування вимог заяви зводиться виключно до припущень ОСОБА_1 . Матеріали заяви не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем вчинялися або вчиняються підготовчі дії до реалізації зазначеного вище спірного нерухомого майна.

Окремо суддя наголошує на тому, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на автомобіль «Volkswagen Transporter», модель Т-4, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що попередньо належить на праві власності відповідачу у справі та перебуває у його користуванні, який просить застосувати позивач, не відповідає позовним вимогам, так як не стосується предмету спору.

Також, слід зауважити, що позивачем не доведено, зазначений транспортний засіб належить на праві приватної власності відповідачу, а в межах розгляду заяви про забезпечення позову суд не здійснює витребування доказів.

З урахуванням наведеного, суддя вважає заяву ОСОБА_1 безпідставною та необґрунтованою, а тому дійшла висновку про необхідність відмовити у її задоволенні.

Окрім того, враховуючи, що відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви про забезпечення позову фізичною особою сплачується судовий збір за ставкою 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 536 грн 80 коп. (2 684 грн 00 коп * 0,2), тоді як при зверненні до суду з даною заявою ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 517 грн 80 коп., недоплачена сума судового збору в розмірі 19 грн 00 коп. підлягає стягненню з останньої.

Керуючись ст. ст. 149-153, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 недоплачену суму судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову в розмірі 19 (дев`ятнадцять) гривень 00 копійок.

Копію ухвали направити сторонам.

Ознайомитись з повним текстом ухвали суду, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Т. А. Миколаєнко