ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 694/1164/20
Провадження № 22-ц/821/361/23
Категорія 308000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Нерушак Л.В., Новікова О.М.

секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник ОСОБА_2 адвокат Павленко Сергій Іванович

представник ОСОБА_3 адвокат Полєжака Володимир Федорович

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про поділ та виділ в натурі частки у спільній сумісній власності, у складі: головуючого судді Сакун Д.І., дата складання повного тексту 18.01.2023 року.

в с т а н о в и в :

Описова частина

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про поділ та виділ в натурі частки у спільній сумісній власності.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.06.2009 року вона є співвласником будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Іншими співвласниками є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На даний час сторони не можуть досягнути згоди щодо розподілу приміщень, а тому позивач змушений звернутися до суду.

Просила суд поділити та виділити у приватну власність у натурі 2/5 частини будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 . Також для встановлення переобладнання приміщень щодо виділення частки в натурі, просила призначити судово-будівельну експертизу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 січня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ та виділ в натурі частки у спільній сумісній власності відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати за надання правової допомоги в сумі 11800,00 грн.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що якщо при виділенні частки позивачки використовувати саме висновок судового експерта Науменко О., за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 20.06.2022 року, то частка позивачки зменшується, і з одного відповідачів стягується компенсація за зменшення частки позивачки, відповідно і частки відповідачів змінюються. Крім того, вказаний висновок передбачає лише один варіант виділу і при цьому з однієї з відповідачок передбачено стягнення компенсації не тільки на користь позивачки, а і на користь другої відповідачки, яка своєї згоди на отримання компенсації не надала. При цьому компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи, маючи на це правота можливість позивачка не заявляла.

Отже, позивач пред`явила позовні вимоги саме про виділ належної їй частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння за правилами ст. 364 ЦК України. Позовних вимог про поділ домоволодіння в натурі між сторонами в порядку ст. 367 ЦК України позивач не заявляла.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі просила скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 січня 2023 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте без врахування всіх обставин справи, є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства.

Зазначає, що спір виник внаслідок порушення відповідачем ОСОБА_2 прав позивача щодо меж земельної ділянки у спільному користуванні. Закон України в даний час потребує того, щоб переписати на дітей будинок мати кадастровий номер, а для цього необхідно розділити будинок, однак співвласникам цього не потрібно, а тому вона вимушена була звернутися до суду.

Крім того, позивачем через канцелярію суду в день винесення рішення було надано заяву про відкладення розгляду справи в якій остання зазначила, що хоче відкласти розгляд справи для складання мирової угоди, однак суд продовжив розглядати справу не вирішивши дане питання, що є порушенням процесуального права.

При цьому мирову угоду як склали адвокати відповідачів позивачка відмовилася підписувати, оскільки її зміст порушує її права.

Апелянт зазначає, що нею були понесені витрати на експертизу в розмірі 12355,92 грн., витрати на виготовлення технічного паспорту в розмірі 1500 грн., судовий збір в розмірі 840,60 грн. та за послуги адвоката в розмірі 4000 грн., а всього 18696 грн., однак свої витрати вона не подавала.

Суд не прийняв до уваги всі наведені факти та прийняв рішення про відмову в односторонньому порядку.

Крім того, апелянт не погоджується із стягненням з неї витрат на правову допомогу адвоката, вважає, що стягнуті витрати є неспівмірними. Представником ОСОБА_2 адвокатом Павленком С.І. не було надано попереднього розрахунку витрат на правову допомогу, що позбавило апелянта можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат.

Відзиви на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_5 адвоката Павленка С.І., зазначено, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними й такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Зазначає, що по суті апеляційна скарга побудована лише на запереченні стягнутих судом понесених відповідачкою ОСОБА_2 судових витрат, пов`язаних з наданням їй професійної правничої допомоги. Позивачка не погоджується з тим, що суд їх з неї стягнув.

Позивачці було відомо про те, що ОСОБА_2 поставила питання про стягнення судом судових витрат з позивачки та про їх розмір. Оскільки, надані докази були долучені до матеріалів справи, а тому позивачка або її представник мали можливість ознайомитись з ними, подавши до суду відповідне клопотання. Тому, якщо позивачка вважала, що заявлені до стягнення з неї судові витрати завищені, вона могла звернутись до суду з клопотанням про їх зменшення.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 ставлячи питання про скасування рішення Звенигородського районного суду від 17.01.2023 року, посилається на те, що воно прийняте без врахування всіх обставин справи, є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, а також посилається на неправильне застосування норм матеріального права, але при цьому не зазначає в чому ж вони полягають.

В зв`язку з вищевикладеним просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін судове рішення Звенигородського районного суду від 17.01.2023 року. Стягнути із позивачки ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 понесені судові витрати в сумі 4000,00 грн., пов`язані із оплатою за надану правничу допомогу.

Також надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від відповідача ОСОБА_3 , в якому вона зазначає, що суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законне і не підлягає скасуванню.

Як вказала сама позивачка, спір виник внаслідок порушення відповідачем ОСОБА_2 її прав щодо меж земельної ділянки у спільному користуванні. Існує спір між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 стосовно однієї із надвірних споруд, яку ОСОБА_2 , на думку ОСОБА_1 , побудувала на земельній ділянці, яка належить позивачці.

Крім того, позивачці було роз`яснено право на мирову угоду з вирішенням її предмету спору, але вона відмовилася. Також її було роз`яснено право про залишення даного позову без розгляду та звернення до суду з позовом про визначення порядку користування спільною земельною ділянкою відповідно до часток на будинковолодіння, так як в межах цієї справи вирішити її спір неможливо, але вона також відмовилася.

Просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власниками будинку, загальною площею 105,5 кв.м., житловою площею 75.5 кв.м., площа земельної ділянки 721.0, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (частка 1/5 на підставі рішення суду 2-835 від 25.09.2001), ОСОБА_6 (частка 2/5 на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1989 року) та ОСОБА_1 (частка 2/5 на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2009 року).

З технічного паспорту на житловий будинок садибного типу за адресою АДРЕСА_1 від 21.05.2009 року його власниками є ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ..

Відповідно до висновку судового експерта Науменко О. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 20.06.2022 року №1499/1226-1227/22-23 було визначено залишкову вартість, яка складає 811550.00 грн. та розподіл будинковолодіння АДРЕСА_1 .

В дослідницькій частині експертом розроблено один варіант розподілу в натурі житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до часток права власності на житловий будинок 2/5, 2/5 та 1/5 частки, а також визначена грошова компенсація співвласникам, частка яких після поділу стала меншою. При варіанті розподілу третій співвласник ОСОБА_2 , частка якої в натурі після поділу стала більшою за ідеальну виплачує першому співвласнику ОСОБА_1 , частка якої після поділу стала меншою за ідеальну, компенсацію в сумі 99185,00 грн. При цьому варіанті виділу 2/5, 2/5 та 1/5 часток з спільного домоволодіння АДРЕСА_1 третій співвласник ОСОБА_2 , частка якої в натурі після поділу стала більшою за ідеальну виплачує другому співвласнику ОСОБА_4 , частка якої після поділу стала меншою за ідеальну, компенсацію в сумі 184474,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України , аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Питання щодо поділу майна, що є у спільній частковій власності, врегульовано статтею 367 ЦК України, у відповідності до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20).

Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13 також дійшов висновку, що у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі й вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності в разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

При цьому слід ураховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Таким чином, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача.

При цьому, загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати інтереси обох сторін.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явила позовні вимоги саме про виділ належної їй частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння за правилами статті 364 ЦК України. Позовних вимог про поділ домоволодіння в натурі між сторонами в порядку ст. 367 ЦК України позивач не заявляла.

Разом з тим, якщо при виділенні частки позивачки використовувати саме висновок судового експерта Науменко О. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 20.06.2022 року №1499/1226-1227/22-23, то частка позивачки зменшується, і з одного з відповідачів стягується компенсація за зменшення частки позивачки, відповідно і частки відповідачів змінюються. Разом з тим у висновку не наведені розміри часток відповідачів після виділу частки позивачки, яка є меншою за ідеальну (згідно висновку експертизи) та з урахуванням стягнення компенсації з однієї з відповідачів та збільшення її частки відповідно.

Крім того, вказаний висновок передбачає лише один варіант виділу і при цьому з однієї з відповідачок передбачено стягнення компенсації не тільки на користь позивачки, а і на користь другої відповідачки, яка своєї згоди на отримання компенсації не надавала. При цьому компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Проте, в матеріалах справи відсутні згоди як відповідача ОСОБА_2 так і ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Щодо витрат на правничу допомогу.

За змістом частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи положення статей 137 та 141 ЦПК України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, представником відповідачки ОСОБА_2 заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на правову допомогу у розмірі 11800,00 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу, надав копію договору про представництво в цивільному процесі від 19.08.2022, копію додаткової угоди № 1 до вказаного договору, копію розрахунку затраченого часу в якому зазначено яка саме допомога була надана відповідачеві, витрачений на її надання час та вартість такої допомоги, а також квитанції на суму 11800,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не заявляла.

Суд прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що вимога відповідача ОСОБА_2 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених судових витрат на правничу допомогу в сумі 11800,00 грн. є обґрунтованою та підтверджується належними доказами, а отже, такою що підлягає до задоволення.

Таким чином доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення спору, що, відповідно, є підставою для його скасування, з огляду на викладене, є безпідставними.

При подачі відзиву на апеляційну скаргу адвокат Павленко С.І. заявив клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 в розмірі 4000 грн.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до апеляційного суду адвокатом надано: додаткову угоду до договору від 27.02.2023 року про представництво в цивільному процесі, розрахунок затраченого часу адвокатом Павленком С.І. по підготовці та веденню цивільної справи № 694/1164/20 у Черкаському апеляційному суді, як представником відповідача ОСОБА_2 , станом на 11.03.2023 року.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, врахувавши критерій реальності наданих доказів та обсяг виконаних робіт адвоката на представництво інтересів відповідача в суді апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити клопотання представника відповідача адвоката Павленка С.І. в розмірі 4000,00 грн., оскільки така сума буде відповідати принципу співмірності та розумності і буде узгоджуватися також із позицією Великої Палати ВС справа № 904/4507/18 щодо визначення критеріїв розміру гонорару.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 17.01.2023 року, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про поділ та виділ в натурі частки у спільній сумісній власності - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 27 березня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.В. Нерушак

О.М. Новіков