Номер провадження: 22-ц/813/245/23
Справа № 523/8309/17
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна. Позов мотивується тим, що підписуючи обидва договори дарування позивач діяла через неправильне сприйняття нею фактичних обставин цих правочинів, що вплинуло на її волевиявлення та мало істотне значення. Підписуючи перший договір дарування виходила з необхідності виконання обов`язку з передачі половини свого будинку відповідачу через неможливість повернення грошей, позичених у відповідача та саме так сприймала цей договір. При підписанні другого договору виходила з того, що підписує другий екземпляр одного й того ж самого правочину договору дарування 1/2 частини домоволодіння, та саме так сприймала цей договір. Обидва договори мають ідентичний текст, що також сприяло помилці позивача, враховуючи її поганий стан зору. Позивач фактично продовжувала проживати в зазначеному домоволодінні і після укладення договорів, що свідчить про відсутність фактичної передачі в дар спірного майна. Вказані обставини свідчать про неправильне сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення (т. 1, а.с. 1-6).

02 вересня 2019 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна відмовлено (т. 2, а.с. 26-28).

09 жовтня 2019 року канцелярією Суворовського районного суду м. Одеси зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2019 року. Апелянт наголошує на тому, що підписуючи другий договір, вона розуміла таку дію як підписання другого екземпляру одного й того самого договору та не сприймала його як вчинення іншого правочину. Крім того, апелянт повідомляє, що на момент вчинення спірних правочинів, ОСОБА_1 знаходилася у тимчасовому стані, при якому внаслідок функціонального розладу психіки не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також, апелянт зазначає, що з моменту підписання договору і до теперішнього часу ОСОБА_2 не вселився у домоволодіння, не сплачував комунальні платежі, в той час як ОСОБА_1 зі своєю сім`єю проживає у домоволодінні, опікується ним і не має іншого житла, крім вказаного домоволодіння. Тому, апелянт просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т. 2, а.с. 33-39).

25 жовтня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий - суддя Ващенко Л.Г.) відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду (т. 2, а.с. 56).

22 листопада 2019 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому представник ОСОБА_2 адвокат Сметюх Вероніка Сергіївна просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення (т. 2, а.с. 77-80).

20 липня 2021 року рішенням Вищої Ради правосуддя №1612/0/15-21 ОСОБА_4 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 вересня 2021 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. (т. 2, а.с. 97-98).

20 вересня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий суддя Дришлюк А.І., судді Громік Р.Д., Драгомерецький М.М.) цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 2, а.с. 99-100).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони в судове засідання, призначене на 23 лютого 2023 року, не з`явилися. Про час та порядок розгляду справи повідомлені належним. Клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції сторони до суду не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні договорів дарування від 25 грудня 2015 року, сторонами було дотримано усіх вимог діючого законодавства (договір було укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено, зареєстровано у встановленому порядку, і обдаровуваний прийняв дарунок), у зв`язку з чим вищезазначений договір не може бути визнаний недійсним (т. 2, а.с. 28).

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи та оцінка апеляційного суду.

Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 березня 2008 року у справі №2-1398 встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 9-10).

25 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 1/2 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за №2340, та договір дарування 1/2 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за №2344. Зазначені договори посвідчені 25 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л. (т. 1, а.с. 127-248).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала на те, що підписуючи обидва договори дарування, вона діяла через неправильне сприйняття нею фактичних обставин цих правочинів, що вплинуло на її волевиявлення та мало істотне значення. Так, позивач зазначила, що підписуючи перший договір дарування №2340, вона виходила з необхідності виконання обов`язку з передачі половини свого будинку відповідачу через неможливість повернення грошей, позичених у відповідача та саме так сприймала цей договір. Щодо підписання другого договору дарування, то ОСОБА_1 виходила з того, що підписує другий екземпляр одного й того самого договору. Крім того, вказувала, що спірний будинок є її єдиним житлом, фактична передача якого на користь відповідача не відбулася, оскільки позивач продовжує проживати в цьому домоволодінні після укладення оскаржуваних договорів дарування (т. 1, а.с. 63).

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу) (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц).

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 (нині покійний чоловік ОСОБА_1 ) мав заборгованість за кредитним договором перед ПАТ «ОТП Банк» (т. 1, а.с. 11). Сторонами не заперечується факт того, що грошові кошти на погашення кредитної заборгованості у розмірі 7141,41 грн були надані відповідачем. 04 вересня 2015 року позивач на ім`я відповідача склала заповіт, за яким вона заповідала йому ( ОСОБА_2 ) усе майно, в тому числі будинок з надвірними господарчими спорудами та будівлями під АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 56). У подальшому, 25 грудня 2015 року, були укладені оспорювані договори дарування.

Разом з тим, згідно з копією Висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки від 23 грудня 2015 року ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме домоволодіння, загальною площею 55,3 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , станом на дату оцінки становить 50000 грн (т. 1, а.с. 205), що в 5 разів перевищує суму грошових коштів, які були надані відповідачем на погашення боргу.

Крім того, відповідно до Довідки, що була видана ОСОБА_2 , останній не проживає та не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а у вказаному домоволодінні проживають та зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 73). На підтвердження проживання у даному будинку позивачем також надані копії квитанцій про оплату комунальних послуг (т. 1, а.с. 77-90).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, спірне домоволодіння є єдиним житлом ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 74-75).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договорів дарування власного будинку не було вільним і не відповідало її волевиявленню. А тому, оскільки спірне домоволодіння є єдиним житлом позивачки, враховуючи вік ОСОБА_1 , а також те, що остання продовжує проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є підстави для визнання договорів дарування недійсними. Вказаний висновок узгоджується із позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року, справа №686/24731/14-ц та постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року справа № 6-372цс16. Суд першої інстанції зазначеного не врахував, а тому дійшов помилкових висновків щодо відмови у задоволенні вимог позивача щодо визнання договорів дарування недійсними.

Щодо вимоги про витребування у відповідача на користь позивача спірного домоволодіння.

Як в первісній, так і в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просила витребувати у відповідача на її користь домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 5, 65), посилаючись при цьому на ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Разом з тим, реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. А тому, оскільки ОСОБА_1 продовжує проживати у спірному домоволодінні, відповідач у даному житлі не проживає та не зареєстрований, а отже передача йому майна фактично не відбулася, відсутні підстави для задоволення вимоги щодо витребування майна у відповідача.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За частиною 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За звернення до суду із позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1280 грн (т. 1, а.с. 7) та 640 грн (т. 1, а.с. 66), а за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,6 грн (т. 2, а.с. 32) та 767,40 грн (т. 2, а.с. 54). Враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за звернення до суду із позовом та за подання апеляційної скарги у розмірі 2560 грн (2/3 частини задоволених позовних вимог).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а також змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 25 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л., реєстровий номер 2340.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 25 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л., реєстровий номер 2344.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за звернення до суду із позовом та за подання апеляційної скарги у розмірі 2560 гривень.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік