Справа № 199/3296/22
(2/199/209/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

21.03.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю: представника позивача Рись Н.Ю.,

представника відповідача Лехмер М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення недоліків її позову.

21 листопада 2022 року позивач на виконання вищевказаної ухвали про залишення позову без руху подала уточнену редакцію позовної заяви, в обґрунтування якої послалась на те, що вона в період з 12 липня 2016 року по 27 січня 2021 року працювала на посаді діловода Четвертої ДДНК відповідно до строкового трудового договору з виплатою заробітної плати за рахунок коштів спеціального фонду Державного бюджету України ГТУЮ у Дніпропетровській області, а правонаступником останнього є відповідач. При звільненні позивачу не було виплачено грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як працівнику, яка має дітей, за 2016-2021 роки. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у справі №160/17244/21 було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу означеної грошової компенсації, зобов`язано здійснити таку випалу, а у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (нездійснення виплати вказаної грошової компенсації) відмовлено через передчасність такої вимоги. 28 лютого 2022 року відповідач на виконання вказаного вище рішення адміністративного суду здійснив виплату позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в загальному розмірі 9796,21 гривень. За таких обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки такого розрахунку із нею за період з 27 січня 2022 року по 06 травня 2022 року в розмірі 82452,8 гривень та по день ухвалення судового рішення. Також позивач просила суд покласти на відповідача судові витрати по справі. Крім того, сторона позивача просила суд поновити строки позовної давності, посилаючись на те, що вони пропущені з поважної причини.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2022 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача в ході розгляду справи позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Також представник позивача, зазначаючи в ході розгляду справи на пропуск строків позовної давності, просив їх поновити, посилаючись на наявність для цього поважних причин звернення позивача із даним позовом в межах строків позовної давності спочатку до того ж адміністративного суду, який розглянув справу №160/17244/21, який цього разу відмовив у відкритті провадження у справі через те, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що і зумовило звернення вже до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із цим позовом з пропуском означеного строку позовної давності. В останньому судовому засіданні представник позивача просила суд стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні вже за період з 31 січня 2021 року по 28 лютого 2022 року, однак письмової заяви щодо зміни підстав/предмету/розміру позовних вимог не подавала.

Представник відповідача в ході розгляду справи проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі з підстав, необґрунтованості заявлених позовних вимог, неправильного розрахунку середнього заробітку позивачем, пропуску строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Крім того, відповідачем подано суду відзив, в якому представник відповідача також просила суд відмовити у задоволенні позовних вимоги з тих підстав, що позивачем не подавалось відповідачу документів, необхідних для нарахування і виплати компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду із даним позовом, оскільки розрахунок із позивачем при звільнення фактично було здійснено ще 24 лютого 2021 року, в той час як із даним позовом позивач звернулась лише 14 червня 2022 року. Послалась у відзиві представник відповідача і на наявність в суду передбачених законом підстав для зменшення заявленого позивачем до стягнення середнього заробітку.

В свою чергу, позивачем подано суду відповідь на відзив, в якому позивач, частково дублюючи мотивування позову, а також вказуючи на безпідставність заперечень відповідача проти позову, просила суд задовольнити позовні вимоги, поновивши пропущений строк звернення до суду із даним позовом.

У своїх запереченнях на відповідь на відзив відповідач знову просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, фактично повторюючи мотивування відзиву.

Крім того, відповідачем було подано пояснення щодо розрахунку середнього заробітку за час не своєчасного розрахунку при звільненні. В цих поясненнях відповідач також просив відмовити у задоволенні позову та наводить свій контррозрахунок середнього заробітку.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, в порядку ст.55 ЦПК України за ініціативою та згодою сторін до участі у справі залучено правонаступника відповідача Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач з 12 липня 2016 року по 29 січня 2021 року працювала на посаді діловода Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори (нова назва Четверта дніпровська державна нотаріальна контора) за строковим трудовим договором з виплатою заробітної плати за рахунок коштів спеціального фонду Державного бюджету України Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, правонаступником якого було Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а потім і до теперішнього часу відповідач по справі Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Викладені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача, копією наказу про звільнення позивача від 27 січня 2021 року №210-к, копією паспорту позивача.

Наказом правопопередника відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 27 січня 2021 року №210-к «Про звільнення ОСОБА_1 » вирішено звільнити позивача з посади діловода Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори за угодою сторін 29 січня 2021 року, виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 02 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 04 січня 2021 року по 29 січня 2021 року, провести з позивачем повний розрахунок у відповідності до чинного законодавства. Копія наказу наявна в матеріалах справи.

08 липня 2021 року позивач звернулась до правопопередника відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо виплати їй грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як працівнику, яка має дітей. У відповідь на таке звернення 23 липня 2021 року Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомило позивача про необхідність звернення з відповідною заявою про надання копії свідоцтв про народження дітей. Викладені обставини встановлені рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року по цивільній справі №160/17244/21, яке у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи.

23 вересня 2021 року позивача ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. За наслідками розгляду такої адміністративної справи №160/17244/21 Дніпропетровським окружним адміністративним судом ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме вирішено: визнати протиправною бездіяльність Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як працівнику, який має дітей; зобов`язати Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як працівнику, який має дітей за увесь період роботи. У задоволенні інших позовних вимог (про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні) судом було відмовлено лише з підстав їх передчасності, оскільки остаточний розрахунок, який мав бути проведений внаслідок задоволення частини позовних вимог, ще не було здійснено. Викладені обставини підтверджуються копією означеного рішення суду, яке набрало законної сили 31 грудня 2021 року, а отже з огляду на суб`єктний склад сторін вказаної адміністративної справи та предмет спору, зазначене рішення суду у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи.

21 січня 2022 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом на вищевказане рішення того ж суду по справі №160/17244/21 видано виконавчий лист, який 16 лютого 2022 року було спрямовано позивачем до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) для виконання, що підтверджується копією виконавчого листа, копією листа позивача, копією поштової квитанції.

21 лютого 2022 року Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) видано наказ «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 » №710-к, яким вирішено виплатити позивачу на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року по справі №160/17244/21 грошову компенсацію за невикористані 60 днів додатковї соціальної відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років. Копія наказу наявна в матеріалах справи.

28 лютого 2022 року на картковий банківський рахунок позивача від Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в порядку виконання вищевказаного наказу та рішення адміністративного суду надійшла грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки в розмірі 9796,21 гривень, що підтверджується копією виписки по картці/рахунку, копією списку перерахування в банк заробітної плати.

Згідно наявних в матеріалах справи індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України розмір заробітної плати позивача під час перебування у трудових правовідносинах з Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) у листопаді та грудні 2020 року склав відповідно 5000 гривень та 5972,3 гривень. А фактична кількість відпрацьованих позивачем робочих днів протягом зазначених двох місяців становила 42 дні, що підтверджується довідкою відповідача.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст.ст.2, 221, 231, 232 КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права.

Відповідно до ст.43 ч.7 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Положеннями ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Нормою ст.15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Положеннями ст.47 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст.116 КЗпП України, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні норми містить ст.ст.19, 20, 24 Закону України «Про відпустки».

В свою чергу, нормою ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно ст.117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Положеннями абзацу 3 п.2 розділу ІІ Порядку визначено, що середня заробітна плата для визначення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (ст.117 КЗпП України) обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Положеннями п.8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Окрім того, положеннями ст.238 КЗпП України визначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює ст.117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток за ст.117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Умовами застосування ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер, а тому до таких виплат згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні. Припис ч.2 ст.625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується.

Правові висновки, аналогічні наведеним трьома абзацами вище, також містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, від 18 березня 2020 року по справі №711/4010/13, від 08 лютого 2022 року по справі №755/12623/19, а також у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі №910/4518/16.

Позивач, пред`являючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на підставі ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в своїй позовній заяві уточненої редакції просить суд стягнути з відповідача такий середній заробіток за період з 27 січня 2022 року по 06 травня 2022 року в розмірі 82452,8 гривень та по день ухвалення судового рішення. При цьому при обчисленні означеної суми позивач використовує середньоденний розмір заробітку в сумі 177,70 гривень, а також загальний розмір заробітку позивача за період з лютого 2020 року по січень 2021 року в сумі 64861,35 гривень, посилаючись на 464 дні затримки здійснення остаточного розрахунку. Однак із таким розрахунком позивача, покладеними в його основу вихідними даними та періодом обрахування і стягнення суд не може погодитись, оскільки розрахунок не відповідає вимогам законодавства.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Наведений правовий висновок узгоджуються із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 грудня 2019 року по справі №917/1739/17, від 08 червня 2021 року по справі №662/397/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року по справі №685/1008/20.

Керуючись вищенаведеними правовими висновками та принципом «jura novit curia» («суд знає закони») в контексті встановлених і наведених судом вище фактичних обставин спірних правовідносин сторін, суд вважає за необхідне самостійно обрахувати та навести власний розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача. Як встановлено судом, позивача було звільнено 29 січня 2021 року згідно відповідного наказу, а остаточний розрахунок, який мав бути проведений із позивачем в день її звільнення, здійснено лише 28 лютого 2022 року в порядку виконання рішення адміністративного суду, відтак період, за який має обраховуватись середній заробіток, починається з 30 січня 2021 року (включно) і закінчується 27 лютого 2022 року (включно). З цих підстав запропонований позивачем період з 27 січня 2021 року по 06 травня 2022 року та ще й по день ухвалення даного рішення суду вочевидь є помилковим, оскільки починається ще до звільнення позивача і охоплює період після здійснення остаточного розрахунку з позивачем, що прямо суперечить нормі ст.117 КЗпП України. За змістом положень п.2 розділу ІІ, п.8 розділу IV Порядку середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (ст.117 КЗпП України) обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи позивача, що передували місяцю її звільнення, тобто за листопад та грудень 2020 року, а не з виплат за весь попередній рік, як вказує позивач. Таким чином, за змістом п.2 розділу ІІ, п.8 розділу IV Порядку, ст.117 КЗпП України правильний розрахунок середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при її звільненні має наступний вигляд: 10972,3 гривень (сукупний розмір заробітної плати позивача за листопад-грудень 2020 року, що передували місяцю звільнення позивача) / 42 (фактично відпрацьовані позивачем протягом листопада-грудня 2020 року робочі дні) х 270 (кількість робочих днів за весь період затримки остаточного розрахунку із позивачем з 30 січня 2021 року по 27 лютого 2022 року включно) = 70536,21 гривень. Саме така сума в порядку часткового задоволення даного позову і підлягала б стягненню з відповідача на користь позивача замість заявленої останньою.

При цьому суд не може прийняти до уваги здійснене представником позивача в останньому судовому засіданні усне уточнення позовних вимог із зазначенням періоду, за який має обчислюватись середній заробіток, з 31 січня 2021 року по 28 лютого 2022 року, оскільки такий період так само є помилковим. Більш того, таке уточнення позовних вимог за змістом норм ст.ст.49, 174 ЦПК України мало відбуватись виключно у письмовій формі та до закінчення підготовчого засідання, що представником позивача не дотримано, а тому суд розглядає позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви, поданої ще на виконання ухвали суду про залишення позову без руху.

Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги, суд враховує і наступне. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та певних критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такими критеріями для зменшення можуть бути наступні: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведений у чотирьох абзацах вище правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, а також знайшов своє подальше застосування і відображення у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року по справі №462/3660/19, від 29 червня 2022 року по справі №756/9470/20, від 31 серпня 2022 року по справі №363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року по справі №753/6287/21.

Таким чином, спираючись на вищевикладений правовий висновок судів касаційної інстанції, який є обов`язковим для врахування судом при розгляді даної цивільної справи, враховуючи розмір вже виплаченої відповідачем на виконання рішення адміністративного суду грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки як працівнику, який має дітей, період затримки розрахунку при звільненні, розрахований судом самостійно розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача, а також рівень доведеності матеріалами цивільної справи суттєвості для позивача означених майнових втрат (грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки), зумовлених несвоєчасним розрахунком при її звільненні, приймаючи до уваги вимоги закону щодо добросовісності поведінки учасників цивільних, трудових правовідносин у реалізації ними своїх прав та законних інтересів, з метою запобігання порушення трудових прав інших працівників відповідача на повне та своєчасне отримання винагороди (заробітної плати) за виконану роботу, суд приходить до висновку про можливість лише часткового задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 10000 гривень, що за переконанням суду буде справедливим, розумним та відповідати вимогам закону, а також усталеній судовій практиці за даною категорією справ.

Приймаючи означене рішення, суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення відповідача проти задоволення позову, оскільки наявність чи відсутність спору між сторонами щодо права позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, вирішення такого спору на користь позивача рішенням адміністративного суду від 30 листопада 2021 року не впливає на момент виникнення у відповідача (його правопопередника) обов`язку провести остаточний із позивачем розрахунок, в тому числі шляхом виплати позивачем згаданої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, саме в день звільнення позивача 29 січня 2021 року. Більш того, питання права позивача на отримання означеної грошової компенсації та протиправність дій правопопередника відповідача з невиплати такої грошової компенсації позивачу вже були предметом судового розгляду та отримали відповідну правову оцінку в тому ж рішенні адміністративного суду від 30 листопада 2021 року, а тому не можуть бути підставою для відмови у задоволенні даного позову.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, а також заяву позивача про поновлення таких строків внаслідок їх пропуску з поважних причин, суд керується наступним.

Застосування позовної давності можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц.

За змістом ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В свою чергу, рішенням Конструкційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 КЗпП України надано наступне тлумачення: в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року по справі №755/12623/19 викладено правовий висновок, згідно якого до вимог позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідно до ст.267 ч.ч.3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 1 Глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину.

За змістом постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» 11 березня 2020 року №211, «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року №392, «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року №641, «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236 з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який продовжено до 30 квітня 2023 року.

Отже, враховуючи наведені вище норми законодавства, правові висновки та офіційне тлумачення законодавства судом конституційної юрисдикції, суд приходить до висновку, що навіть при обчисленні тримісячного строку позовної давності з наступного дня після звільнення позивача, тобто з 30 січня 2021 року, то початок такого строку позовної давності припадає на період дії карантину в державі, а отже такий строк продовжується на весь строк дії карантину, який триває і дотепер. Викладене дозволяє дійти висновку, що строк позовної давності за позовними вимогами, які фактично пред`явлені 14 червня 2022 року, не сплив і не може спливти до закінчення строку триваючого карантину. Відтак, заява про застосування строків позовної давності та заява про поновлення цього строку задоволенню не підлягають з підстав їх необґрунтованості та безпідставності.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 120,36 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 124 Конституції України, ст.ст.3, 9, 256, 257, 267, п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.2, 47, 83, 94, 115, 116, 117, 221, 231, 232, 233, 238, п.1 Глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України, ст.ст.1, 15, 21, 24 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.19, 20, 24 Закону України «Про відпустки», п.2 розділу ІІ, п.8 розділу IV Порядку, ст.ст.2, 5, 12, 13, 49, 76-81, 89, 95, 141, 174, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (; адреса місцезнаходження: 49027, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 21-а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10000 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У рахунок відшкодування судових витрат по справі стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (; адреса місцезнаходження: 49027, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 21-а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 120,36 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 22 березня 2023 року.

Суддя А.М. Авраменко