Провадження № 22-ц/4808/395/23
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

секретар Працун В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2020 року у складі судді Ковалюк І. П., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 05 листопада 2020 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», правонаступником якого є ОСОБА_2 , про визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним правочину.

Позов обґрунтовано тим, що 23 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №0. Згідно з пунктом 2.1 договору виконання зобов`язань за ним забезпечується, зокрема, порукою ОСОБА_1 . Відповідно 23 квітня 2007 року укладено договір поруки № 1/0-П. У зв`язку із неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 червня 2016 року у справі №344/10340/15-ц на користь банку в солідарному порядку стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 37 193,75 доларів США та пеню у розмірі 2006,71 грн. Участі у зазначеній справі він не брав, тому про наявність судового рішення та про укладений від його імені договір поруки дізнався лише у грудні 2016 року. Оскільки не підписував договору поруки, відповідно звернувся до суду із позовом про визнання недійсним цього договору. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2019 року позов залишено без розгляду. В ході примусових заходів виконавчого провадження за рахунок його пенсії на користь ПАТ «УкрСиббанк» незаконно стягнуто 46 358,69 грн., які останній відмовляється повертати.

Посилаючись на вказані обставини, враховуючи, що він оспорюваний договір не підписував, жодних добровільних дій на його виконання не вчиняв тощо, позивач просив визнати недійсним укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 договір поруки № 1/-П від 23 квітня 2007 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факту відсутності наміру укладати договір поруки та що він цей договір не підписував. Також суд вважав, що ОСОБА_1 пропущено загальний строк позовної давності тривалістю три роки, про застосування якої заявлено відповідачем.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення. Ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано його доводів про те, що він не підписував договір поруки та не вчиняв жодних добровільних дій на виконання такого. А отже його волевиявлення як поручителя не було вільним та не відповідало внутрішній волі, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. А отже, оспорюваний правочин є недійсним. При цьому на підтвердження обставин, що договір підписано не ним, він клопотав у суді першої інстанції про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Проте у задоволенні клопотання йому було безпідставно відмовлено.

29 грудня 2020 року представником АТ «УкрСиббанк» засобами поштового зв`язку подано відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Ухвалою апеляційного суду від 25 січня 2021 року до участі у справі як правонаступника первісного кредитора - АТ «УкрСиббанк» залучено ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт».

У зв`язку із укладенням 26 червня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та ОСОБА_2 договору відступлення права вимоги ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 травня 2021 року останнього залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2020 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору поруки № 1/-П від 23 квітня 2007 року

Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою, подав клопотання про розгляд справи без його участі, тому суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України розглянув справу в його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що 23 квітня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав позичальнику кошти в розмірі 80 000,00 доларів США зі сплатою 9,5 % річних та кінцевим терміном повернення до 21 квітня 2017 року (а.с.76-80 т.1).

Відповідно до умов договору поруки № 1/-П від 23 квітня 2007 року ОСОБА_1 зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за невиконання позичальником його зобов`язань за кредитним договором №0 (а.с. 75 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2007 року № 0 у розмірі 35 829,84 доларів США, пеню у розмірі 25 000 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2007 року № 0 у розмірі 35 829, 84 доларів США, пеню - 25 000 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2007 року № 0 у розмірі 35 829,84 доларів США, пеню у розмірі 25 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року у розмірі 1 363, 91 доларів США. У решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» понесені судові витрати у сумі по 1 918,35 грн. з кожного.

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 покликався на те, що він не підписував договір поруки та не вчиняв жодних добровільних дій на його виконання, тому наявні правові підстави для визнання його недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував зміст оспорюваного договору та обставини, з якими позивач пов`язує його недійсність, дійшов висновку про те, що позивач не довів факт того, що він не мав наміру вчиняти договір поруки та не підписував його. При цьому застосував положення частини четвертої статті 267 ЦК України, врахувавши, що представником відповідача надано докази на підтвердження того, що про порушення свого права позивач довідався, коли банк звернувся у лютому 2015 року до нього як поручителя за оспорюваним договором поруки з вимогою.

Колегія суддів не погоджується із цими висновками місцевого суду з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальними вимогами чинності правочину, є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята та шоста статті 203 ЦК України) .

Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору поруки) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

У частинах першій, другій статті 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Тлумачення частини другої статті 547 ЦК України свідчить, що правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність.

На підставі ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2021 року експертом Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ Українипроведено судову почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № СУ-19/109-21/6556-ПЧ від 26 жовтня 2021 року підпис у графі поручитель « ОСОБА_1 » у договорі поруки від 23 квітня 2007 року № 1/-П виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Оскільки недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин є нікчемним, тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав.

Що стосується заяви ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ОСОБА_2 , про застосування позовної давності, то колегія суддів враховує наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18) зроблено висновок про те, що позовна давність не поширюється на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду прийняте за таким позовом тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена законом.

За таких обстави, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту права, оскільки договір поруки від 23 квітня 2007 року, сторонами якого зазначеніПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , є недійсним у силу закону (нікчемним), і не підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене колегія суддів дійшла переконання, що рішення місцевого суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2020 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», правонаступником якого є ОСОБА_2 , про визнання недійсним правочину - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2023 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська