РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Зуб Г.А.

за участю секретаря - Черниш О.М.,

за участю представників - Стефківського В.І., Печериці В.Г.,

розглянувши у відкритому засіданні в режимі відео-конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-

ВСТАНОВИВ:

22.09.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача - адвокат Стефківський В.І. просить стягнути з відповідача на користь позивача 38400 грн. страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду; 115200 грн. страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену шкоду втратою годувальника; 15000 грн. судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 09.03.2017 на території ПАТ «Хартрон» у м. Харкові відбулася ДТП, в якій автомобіль марки «Renault» р.н. НОМЕР_1 , в зчепленні з напівпричепом марки «Krone» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок ДТП ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень помер. Оскільки, позивач є сином загиблого, у зв`язку зі смертю позивачу спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді та втраті годувальника. Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ9460830, який діяв на момент настання ДТП станом на 09.03.2017 14.00 год. 10.03.2017 за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до ЄРДР за №0000325 з кваліфікацією ст. 286 КК України, та розпочато досудове розслідування. Вироком Київського районного суду м. Харкова від 26.03.2020 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. 18.06.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування спричиненої шкоди шляхом виплати страхового відшкодування, однак позивачеві листом від 24.06.2020 відмовлено, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом, оскільки позивач є сином загиблого. Також позивач просить стягнути витрати на правничу допомогу з відповідача у розмірі 15000 грн.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні вказаного позову, посилаючись на те, що позивачем була додана довідка про доходи ОСОБА_3 за декілька місяців, а не за календарний рік, та не надано жодного документу про відсутність доходів за даний період часу, та не додана довідка про стан сім`ї, де б було зазначено ПІБ власника житлового приміщення, адреса даної особи, ПІБ всіх хто входить до складу сім`ї, їх родинні стосунки з власником, дата народження, номер та серія паспорта, або ж свідоцтво про народження, та загальна кількість осіб. Також представник відповідача просить поновити строк на подачу відзиву у зв`язку з тим, що з ним був укладений договір про надання правової допомоги 01.12.2020. Однак, враховуючи, що відповідач є юридичною особою, та копію позовної заяви отримано

представником 17.11.2020 (а.с. 45, 48), тому підстав для поновлення строку на подачу відзиву не існує, а від так суд враховує вказаний відзив як пояснення по справі.

Представником позивача спрямовано відповідь на відзив, в якій він зазначив, що надання будь-яких довідок, про які зазначив представник відповідача не ґрунтується на нормах ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та на момент загибелі батька позивач був неповнолітньою особою, та студентом ВНЗ денної форми навчання.

Представник позивача - адвокат Стефківський В.І. в судовому засіданні просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Печериця В.Г. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні вказаного позову з підстав зазначених у відзиві, а саме не надання позивачем необхідних документів для отримання страхового відшкодування.

22.09.2020 вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Божко В.В.

23.10.2020 судом здійснено електронний запит до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача.

Ухвалою судді від 28.09.2020 було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 05.04.2021 задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі ВКЗ.

Ухвалою суду від 26.04.2021 закрито підготовче провадження по справі, та призначено справу до судового розгляду по суті.

20.09.2021 здійснено повторний розподіл вказаної справи, справу перерозподілено судді Зубу Г.А.

Ухвалою судді від 04.11.2021 прийнято справу до провадження судді.

З матеріалів справи вбачається, що 09.03.2017 о 10 год. 21 хв. ОСОБА_2 , виконуючи роботи з перевезення вантажу за цивільно-правовим договором №1/к від 24.02.2017, керуючи справним автомобілем Renault» р.н. НОМЕР_1 , з напівпричепом марки «Krone» р.н. НОМЕР_2 , прибув на територію заднього двору корпусу 29 ПАТ «ХАРТРОН», розташованого за адресою: м. Харків, пр.-т Академіка Проскури, 1, та в подальшому керуючи автомобілем здійснив наїзд на вантажника ОСОБА_3 , внаслідок чого останній помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 26.03.2020, який набрав законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, та звільнено від відбування призначеного за цим вироком основного покарання у зв`язку із амністією.

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ9460830, який діяв на момент настання ДТП.

Позивач є сином померлого ОСОБА_3 , що підтверджується наданою до суду копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

У зв`язку з чим, 05.06.2019 позивач звернувся на адресу відповідача із заявами про виплату страхового відшкодування, на що листом від 24.06.2020 йому було відмовлено у зв`язку з ненаданням необхідних документів, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної

шкоди іншій особі.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 Глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Частиною першою статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Положення статей 1200 та 1202 ЦК України закріплено у параграфі 2 «Відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю» глави 82 «Відшкодування шкоди» Книги п`ятої «Зобов`язальне право».

Тлумачення положень статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, а інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого.

Положеннями пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) у разі визнання вимог заявника обґрунтованими зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

У системному зв`язку зі статтями 1200, 1202 ЦК України положення пункту 27.2 статті 27 та пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV щодо строків відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, необхідно розуміти таким чином: страховик (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами шляхом виплати страхових сум щомісячними платежами; перший платіж здійснюється не пізніше, ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Крім цього, пунктом 27.5 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.

Отже, вказаною нормою передбачено право страховика (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ), а не обов`язок відшкодувати шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, шляхом здійснення одноразової виплати.

Разом із тим, відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.

Відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV.

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У вказаній справі встановлено, що внаслідок ДТП (страхового випадку), яка сталася 09.03.2017 року, настала смерть потерпілого ОСОБА_3 .

На момент ДТП позивач перебував у ОСОБА_3 на утриманні та на момент звернення до страхової компанії не досяг повноліття, з 2017-2018 був учнем 2-го курсу бакалаврату середнього навчального закладу «Падре Феіхоо», та у 2019-2020 рр. проходив навчання на першому курсі туризму, комерції та соціальних наук Університету м. Ов`єдо на денній формі навчання.

Також судом встановлено, що за період 21 листопада 2016 року по 28 червня 2017 року ОСОБА_3 отримав дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 18101,35 грн. Інші відомості про доходи потерпілого відсутні, та надання страховику інших документів, зокрема і довідки про відсутність інших доходів, не передбачено нормами матеріального права.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц (провадження № 61-33638св18) зазначив, що законом не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником.

До суду надано витяг з ЄДДР щодо реєстрації місця проживання (а.с. 28), відповідно до якого, місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , та надання довідки, про яку прохає відповідач, а саме довідки про стан сім`ї, не є обов`язковою, оскільки до суду надані свідоцтва про смерть батьків потерпілого, та доказів, що він перебував у іншому шлюбі матеріали справи також не містять, та позивач на момент вказаної ДТП був студентом денної форми навчання у навчальному закладі, що потребувало його присутності у місці, де знаходиться навчальний заклад, та у зв`язку з віддаленістю його місцезнаходження, проживання за однією адресою з потерпілим є неможливим.

За вказаних обставин, судом встановлено, що внаслідок ДТП позивачу заподіяно шкоди, пов`язаної зі смертю його батька, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу, була застрахована у відповідача, тому суд приходить до висновку про те, що така подія є страховою та у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, заподіяну смертю потерпілого у розмірі

зазначеному у позовних вимогах, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони.

Так, як вбачається з матеріалів справи стороною позивача було заявлено вимогу про компенсацію витрат на правничу допомогу. В обґрунтування якої додано: виписку з державного реєстру, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №0250-ц від 18.08.2020, укладеного між АО «Автопоміч» та ОСОБА_1 , копію додатку №1 до вказаного договору, детальний розрахунок робіт (наданих послуг) від 11.09.2020, відповідно до яких зазначено, що вартість виконаних робіт складає 15000 грн., та зазначено, що докази сплати вказаних коштів будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом.

Так, в судовому засіданні встановлено, що правничу допомогу позивачу надавало АО «Автопоміч».

Згідно ч. ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Згідно з частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Статтями 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1, 2 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення

судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення усправі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК України, представником позивача надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому позивач та його представники не надали документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інші банківські документи).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) Верховний Суд зробив висновок, що апеляційний суд, залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про розподіл судових витрат між сторонами, виходив із того, що відповідачем не надано доказів оплати витрат на професійну правничу допомогу. При цьому мотивів ухвалення відповідного додаткового рішення судом першої інстанції, а саме щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 000,00 грн, не наведено. Проте, апеляційний суд не звернув уваги на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Тобто вказана судова практика є незмінною .

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з того, що дана справа перебувала в провадженні суду з вересня 2020 року, судові засідання були проведені за участю представника позивача адвоката АО «Автопоміч» - Стефківського В.І. в режимі відео-конференції, який подавав до суду письмові клопотання, відповідь на відзив, а тому вказана вимога підлягає частковому задоволенню, та суд вважає заявлений розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. є значно завищеним, та вважає, що співмірним розміром судових витрат на надання правничої допомоги, враховуючи складність даної справи, є 7000 грн., що підлягають відшкодуванню на користь позивача з відповідача, а в іншій частині суд вважає за доцільне відмовити у зв`язку з неспівмірністю.

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи в розмірі 38400 (тридцять вісім тисяч чотириста) гривень 00 коп.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , страхове відшкодування у розмірі 115200 (сто п`ятнадцять тисяч двісті) гривень 00 коп.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 коп.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», на користь держави витрати по оплаті судового збору в розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 00 коп.

В решті позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення.

Позивач - ОСОБА_1 , місцеперебування: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 .

Відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша», місцезнаходження: м. Київ, вул. Фізкультури, буд. 30, .

Повний текст рішення виготовлено 14 березня 2023 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ