Справа №243/891/23
Провадження №2/243/790/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Агеєвої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кобець О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, який обґрунтував тим, що його пенсійні права неодноразово порушувалися органами Пенсійного фонду України, і були захищені в судовому порядку.

Так, Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року, справа №200/9940/21 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не здійснення розрахунку, нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, нарахованої на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 у справі № 200/2802/20-а, за період з 22.09.2020 по 31.10.2020. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити розрахунок, нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, нарахованої на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 у справі № 200/2802/20-а за період з 22.09.2020 по 31.10.2020. Вказане судове рішення набрало законної сили 07 грудня 2021 року.

У зв`язку з тривалим невиконанням вказаного рішення суду, позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду с заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ст. 382 КАСУ.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2022 року в справі №200/9940/21 суд задовольнив заяву ОСОБА_1 та встановив судовий контроль за виконанням судового рішення у справі № 200/9940/21 шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року у справі № 200/9940/21 у місячний строк з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Не дивлячись на це, судове рішення в справі №200/9940/21 до теперішнього часу відповідачем не виконане.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року в справі №200/12619/21 визнано протиправною бездіяльність Головного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.02.2018 року по 30.06.2021 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.02.2018 року по 30.06.2021 року відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.

Рішення суду набуло законної сили 07.12.2021. На виконання вказаного рішення суду відповідачем нараховано 6351.83 грн. компенсації втрати частини доходів.

Не дивлячись на це, судове рішення в справі №200/9940/21 до теперішнього часу відповідачем не виконане.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року в справі №200/4350/22 суд визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нездійснення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення Департаменту пенсійних справ та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України від 05.08.2022 року № 49/7685 та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 01 грудня 2019 року відповідно до статей 43, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ, положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», на підставі довідки виданої Департаментом пенсійних справ та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України від 05.08.2022 року № 49/7685 про розмір грошового забезпечення за листопад 2019 року з урахуванням фактично виплачених сум.

Вказане рішення суду набуло законної сили 25.01.2023 відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем нараховано заборгованість з пенсійних виплат за період з 01.12.2019 по 28.02.2023 19761,71 грн., яка теперішній час ним не виплачена.

Внаслідок протиправних дій відповідача, завданих тривалим невиконанням судових рішень щодо виплати перерахованих пенсійних виплат, позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні його життєвих планів, оскільки він, його дружина і син є інвалідами, особами найбільш соціально вразливими, тому йому необхідно докладати додаткових зусиль для організації свого життя, погіршенні стану здоров`я, нервових розладах та перевтомленні, а відтак додаткового лікування, коштів на яке не вистачає, враховуючи те, що він разом з родиною є внутрішньо-переміщеними особами, їм приходиться винаймати житло, сплачувати комунальні послуги, а тому він звернувся до суду з даним позовом.

Вважає, що наявність судових рішень Донецького окружного адміністративного суду, які набрали законної сили, та якими вже визнано протиправними дії та бездіяльність відповідача, а також невиконання управлінням пенсійного фонду судових рішень впродовж тривалого часу, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дійвідповідача вже доведена, а вина в даному випадку презюмується і тому він має право на відшкодування моральної шкоди, тим більше, що невиплата йому пенсії є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що йому завдано втрат немайнового характеру.

Просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою грошових коштів з єдиного казначейського рахунку України на його користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Представником відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області начальником Головного управління - Рад Н. до суду надано Відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що Управління вважає позов ОСОБА_1 не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки відсутній головний критерій для відшкодування моральної шкоди, а саме наявність вини заподіювача. Виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за Законом України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та членам їх сімей згідно статті 8 цього Закону забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Нараховані кошти Позивачу на виконання судових рішень мають бути виплачені за рахунок коштів Державного бюджету України та проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, що надійшли від сплати єдиного соціального внеску, а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань.

З метою запиту додаткових фінансових ресурсів на виплату заборгованості нарахованої за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року по справі 200/9940/21 Головним управлінням в межах закріплених повноважень, направлялось відповідне звернення до розпорядника коштів вищого рівня Пенсійного фонду України.

Пенсійний фонд України листом від 01 липня 2022 року № 2800-030102-9/26841 повідомив Головне управління, що бюджет Пенсійного фонду України на 2022 рік на сьогодні не затверджено.

Сума коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду буде визначена у бюджеті Пенсійного фонду України на 2022 рік після його затвердження. Проект бюджету Пенсійного фонду України на 2022 рік знаходиться на погодженні в Міністерстві соціальної політики України.

Таким чином, Головне управління вжило конкретні заходи з метою виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року по справі №200/9940/21.

З метою запиту додаткових фінансових ресурсів на виплату заборгованості нарахованої за рішеннями Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року по справі № 200/12619/21, від 15 листопада 2022 року по справі №200/4350/22 Головним управлінням в межах закріплених повноважень, направлялось відповідне звернення до розпорядника коштів вищого рівня Пенсійного фонду України.

Суми коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду на 2023 рік буде визначена у бюджеті Пенсійного фонду України на 2023 рік, який згідно із підпунктом 1-1 пункту 14 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України затверджується Кабінетом Міністрів України в місячний термін після набрання чинності законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

На сьогоднішній день бюджет Пенсійного фонду України на 2023 рік не затверджено.

Таким чином, Головне управління вжило конкретні заходи з метою виконання рішень Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року по справі №200/12619/21, від 15 листопада 2022 року по справі №200/4350/22.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року по справі 200/9940/21 Позивачу здійснено нарахування компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 22 вересня 2020 року по 31 жовтня 2020 року у загальному розмірі 68 гривень 86 копійок.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року по справі №200/12619/21 Позивачу здійснено нарахування компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 лютого 2018 року по 31 травня 2021 року у загальному розмірі 6351 гривня 83 копійки.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року по справі №200/4350/22 Позивачу здійснено перерахунок пенсії по інвалідності з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки №49/7685 від 05 серпня 2022 року з 01 грудня 2019 року по 28 лютого 2023 року у загальному розмірі 16353 гривні 80 копійок.

Тобто, загальний розмір нарахованих пенсійних виплат за вказаними судовими рішеннями становить лише 22774 гривні 49 копійок.

Позивачем не надано належних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, завдання шкоди її здоров`ю, чи завдання їй інших втрат немайнового характеру з яких можливо обрахувати розмір компенсації та характер і обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені Позивачем.

Позивач посилається виключно на той факт, що він є внутрішньо переміщеною особою та особою з інвалідністю. Такі посилання не є коректними, оскільки в наявних умовах військового стану більш ніж 7 млн. людей є ВПО і ці обставини жодним чином не пов`язані а ні з Головним управлінням, а ні з Пенсійним фондом України взагалі.

Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідач Державна казначейська служба України, повідомлявся про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у строк до 01 травня 2023 року надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив.

Позивач ОСОБА_1 у наданій до суду Відповіді на відзив зазначив, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала.

Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Просить суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, в судовому засіданні встановлено та визнано відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в пенсійному фонді та отримує пенсійні виплати.

Також відповідачем Пенсійним фондом визнається й заборгованість з виплати перерахованої пенсії ОСОБА_1 , про що відповідачем зазначається, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року по справі 200/9940/21 Разборському здійснено нарахування компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 22 вересня 2020 року по 31 жовтня 2020 року у загальному розмірі 68 гривень 86 копійок.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року по справі №200/12619/21 ОСОБА_1 здійснено нарахування компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 лютого 2018 року по 31 травня 2021 року у загальному розмірі 6351 гривня 83 копійки.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року по справі №200/4350/22 ОСОБА_1 здійснено перерахунок пенсії по інвалідності з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки №49/7685 від 05 серпня 2022 року з 01 грудня 2019 року по 28 лютого 2023 року у загальному розмірі 16353 гривні 80 копійок.

Тобто, загальний розмір нарахованих пенсійних виплат за вказаними судовими рішеннями становить 22774 гривні 49 копійок.

Так, судові рішення, що набрали законної сили виконуються органами Пенсійного фонду України відповідно до покладених зобов`язань в терміни, передбачені пунктом 4.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.11.2005 № 22-1 Головне управління як орган державної влади в силу вимог частини 2 ст.19 Конституції України зобов`язано діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумарність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110цс18, вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, провадження № 14-261цс19 вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Враховуючи наявність судових рішень Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року по справі 200/9940/21; від 21 липня 2022 року по справі №200/12619/21 та 15 листопада 2022 року по справі №200/4350/22, які набрали законної сили, та якими визнано протиправними дії та бездіяльність відповідача, а також невиконання управлінням пенсійного фонду судових рішень впродовж тривалого часу, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача вже доведена, а вина в даному випадку презюмується і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, тим більше, що невиплата пенсії позивачу є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що йому завдано втрат немайнового характеру.

За таких обставин, суд приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_1 в цій частині, оскільки протиправність дій відповідача Управління Пенсійного Фонду Донецької області підтверджена відповідними рішеннями.

Звертаючись з позовом до суду в частині вимог до Управління Пенсійного Фонду Донецької області, позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди сумі 20000 грн. та вважає, що така шкода була йому заподіяна саме не нарахуванням та невиплатою пенсії, внаслідок чого вні не мав можливості в повні мірі реалізувати свої звички та бажання, вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, лікування та не мала іншого ефективного способу захистити порушене право.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, яка є особою інвалідом, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, яка змушена була звертатися за правовою допомогою та відстоювати свої порушені права в суді.

Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень його прав, шляхом ухвалення судами рішень на його користь, не може йому компенсувати його немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, з 2020 року позивач отримував належні йому пенсійні виплати не в повному розмірі, які були його єдиним засобом існування, а отже позивач, дійсно, був змушений докладати зусиль для організації свого життя, лікування за умови відсутності коштів та відчуває безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, суд вважає доведеним факт завдання позивачеві відповідачем в особі Управління Пенсійного Фонду України Донецької області, моральної шкоди з урахуванням позбавлення позивача пенсії та інших вищезазначених обставин, зокрема тривалості неправомірних дій відповідача, необхідності постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, невиконання судового рішення і на теперішній час, що призводило до погіршення стану здоров`я, відчуття страху за своє майбутнє, приниження гідності, постійного стресу.

Суд також враховує, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку органів державної влади завжди викликають негативні емоції.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Також, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Окрім цього, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , суд враховує обставини справи, ступінь вини відповідача, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, норми статті 23 ЦК України, і вважає, що сума 10000 грн. буде достатньою і розумною компенсацією такої шкоди. Крім того, такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади.

При цьому, невиконання рішення суду через відсутність фінансування, в даному випадку не має правового значення, оскільки визначальним для правильного вирішення спору є незаконність дій управління Пенсійного фонду Донецької області та завдання у зв`язку із цим позивачеві втрат немайнового характеру. За умови належного виконання відповідачем покладених на нього державою функцій з пенсійного забезпечення позивача на належному рівні фінансування для виконання рішення суду, яким встановлена така незаконність, не потребувало би.

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди,так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить, зокрема, з характеру страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, а також враховує вимушені зміни в життєвих стосунках, тому керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності вважає, що компенсація в сумі 10000 грн. буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань.

При цьому, слід зазначити, що згідно зі статтею 2 Цивільного кодексу України держава Україна є учасником цивільних відносин.

Статтею 170 Цивільного кодексу України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Верховним Судом у постанові від 14 вересня 2022 року в справі № 759/7630/20, зокрема, вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

У таких випадках державу представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або є незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

А тому, на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. саме з Державного бюджету України.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог позивача до Управління Пенсійного фонду України Донецької області слід відмовити.

У ч.1 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що згідно із п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Отже, судовий збір за подання подібних позовів не повинен справлятися взагалі, а тому у суду відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідачів в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 23, 1166, 1173, 1174, 1192 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою грошових коштів з єдиного казначейського рахунку України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч грн. 00 коп.).

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 01 трпавня 2023 року.

Головуючий:

суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області О.В. Агеєва