Номер провадження: 22-ц/813/541/23
Справа № 2-7167/11
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою Кредитної спілки «Перше кредитне товариство», за участю стягувача: ОСОБА_1 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

02 березня 2020 року представник КС «ПКТ» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №2-7167/11, виданий Приморським районним судом м. Одеси 26 серпня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до КС «ПКТ» про стягнення грошових коштів в розмірі 115579,20 грн.

Дана заява обґрунтована тим, що грошові вимоги ОСОБА_1 до КС «ПКТ» виникли 06 липня 2010 року, тобто до порушення 31 травня 2011 року Господарським судом Одеської області справи №7/17-2087-2011 про банкрутство КС «ПКТ», та не були заявлені до 13 серпня 2011 року (тридцять днів від дня опублікування в газеті «Урядовий кур`єр»), а, отже, є погашеними.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2020 року заяву КС «Перше кредитне товариство», за участю ОСОБА_1 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №2-7167/11, виданий Приморським районним судом м. Одеси 26 серпня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до КС «ПКТ» про стягнення грошових коштів в розмірі 115579,20 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було досліджено та не було враховано той факт, що позивач фактично не міг звернутися з заявою про включення до реєстру кредиторів до 13 серпня 2013 року, оскільки виконавчий документ був виданий судом лише 26 серпня 2011 року, тобто після спливу строку визначеного в рамках справи №7/17-2087-2011.

Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що він не знав та не міг знати про порушення справи про банкрутство КС «ПКТ», оскільки не отримував жодних повідомлень з цього приводу.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 15 лютого 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відпустці з 27 лютого по 03 березня 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 06 березня 2023 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до КС «ПКТ» про стягнення внеску.

31 травня 2011 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позовна заява була задоволена, стягнуто на користь позивача по справі грошову суму в загальному розмірі 115579,20 гривень.

На підставі зазначеного рішення був виданий виконавчий лист №27167/11 від 26 серпня 2011 року.

29 січня 2019 року постановою державного виконавця ДПВ ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Виговського Ю.Д. було відкрито виконавче провадження №58228404 щодо стягнення з КС «ПКТ» грошової суми в розмірі 115579,20 гривень на користь ОСОБА_1 та приєднано до зведеного виконавчого провадження №55380583, яке веде ДПВ ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області.

31 травня 2011 року Господарським судом Одеської області було порушено провадження у справі №7/17-2087-2011 про банкрутство КС «ПКТ», що підтверджено ухвалою від вказаної дати.

05 квітня 2016 року Господарським судом Одеської області було постановлено ухвалу, якою було припинено провадження у справі про банкрутство КС «ПКТ» у зв`язку із затвердженням мирової угоди. Вказана ухвала на момент розгляду даної заяви є чинною, не скасована та не оскаржена.

Відповідно до пункту 8 ухвали Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року «вимоги конкурсних кредиторів відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає».

Згідно п. 11 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції Закону, яка набула чинності 19.01.2013) положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Враховуючи це, до правовідносин, пов`язаних із процедурою банкрутства КС «ПКТ» (порушене 31 травня 2011 року) застосовуються норми ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, чинній до 19 січня 2013 року.

Аналогічний висновок міститься також в ухвалі Господарського суду Одеської області від 07 травня 2019 року у справі №7/17-2087-2011, якою відмовлено у задоволенні заяви КС «ПКТ» про роз`яснення ухвали цього суду від 05 квітня 2016 року у зв`язку з тим, що розуміння вказаної ухвали в частині того, яка саме редакція ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» підлягає застосуванню, є очевидним.

При цьому суд зазначив, що «з огляду на те, що провадження у справі про банкрутство КС «ПКТ» порушено до набрання чинності Законом №4212-VI в новій редакції, а також те, що ліквідаційна процедура протягом розгляду справи не вводилась, боржника банкрутом визнано не було, господарським судом було розглянуто справу №7/17-2087-2011 за положеннями Закону №2343-ХІІ, чинного до 19 січня 2013 року та на момент порушення справи про банкрутство, у зв`язку з чим помилки у застосуванні даної редакції Закону відсутні.».

У зв`язку з цим суд першої інстанції правильного погодився з доводами КС «ПКТ» щодо застосування при вирішенні порушеного у заяві питання норм ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній на 31 травня 2011 року (дата порушення провадження у справі про банкрутство заявника).

Відповідно до абз. 6 та 25 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство; погашені вимоги кредиторів - задоволені вимоги кредитора, вимоги, щодо яких досягнуто згоди про припинення, у тому числі заміну, зобов`язання або припинення зобов`язання іншим чином, а також інші вимоги, які відповідно до цього Закону вважаються погашеними.

Згідно ч. 5 ст. 31 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вимоги, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, не розглядаються і вважаються погашеними.

Відповідно до ч. 15 ст. 11 цього закону після опублікування оголошення про порушення справи про банкрутство в офіційному друкованому органі всі кредитори незалежно від настання строку виконання зобов`язань мають право подавати заяви з грошовими вимогами до боржника згідно зі статтею 14 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 цього Закону, вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Згідно тексту ухвали Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року у справі №7/17-2087-2011, оголошення про порушення провадження по справі про банкрутство КС «ПКТ» було опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» від 12 липня 2011 року у №124.

Враховуючи наведене, відповідно до редакції ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції чинній на час порушення справи про банкрутство КС «ПКТ» та яка підлягала застосуванню до усіх правовідносин щодо банкрутства КС «ПКТ» протягом всього часу розгляду справи №7/17-2087-2011 вимоги осіб до КС «ПКТ», які виникли до дати порушення справи про банкрутство КС «ПКТ», а саме до 31 травня 2011 року (конкурсні кредитори), та не заявлені до 13 серпня 2011 року (тридцять днів від дня опублікування в газеті «Урядовий кур`єр» ) є погашеними.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2011 року визначено, що грошові вимоги ОСОБА_1 до КС «ПКТ» виникли на підставі Договору від 05 січня 2010 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. Строк дії вказаного договору сплинув 05 липня 2010 року.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 1066 ЦК України, згідно якої положення цієї глави (Глава №72 «Банківський рахунок») застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Таким чином, вимога ОСОБА_1 до КС «ПКТ» виникла саме на підставі Договору від 05 січня 2010 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (з Додатками), датою виникнення вимоги є 06 липня 2010 року, а рішення суду від 31 травня 2011 року є формою захисту права ОСОБА_1 .

Так, в окремій думці суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н.П., Ситнік О. М. від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц зазначено: «рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання».

Крім того, у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №923/1151/1 Верховний Суд зазначив: «за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду».

Аналогічні висновки наведені також у Постановах Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі №910/8318/16, Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі №913/70/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/755/18.

Отже, з 06 липня 2010 року у ОСОБА_1 виникла вимога до КС «ПКТ» щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків.

Тобто, грошові вимоги стягувача виникли до 31 травня 2011 року, а у подальшому, права ОСОБА_1 щодо отримання (повернення) грошових коштів за вказаними договорами після спливу терміну його дії були захищені судом шляхом постановлення рішення у даній справі, на виконання якого видано виконавчий лист.

Всі вказані події (юридичні факти) мали місце до дати порушення провадження у справі про банкрутство КС «ПКТ» (31 травня 2011 року) та до публікації оголошення про порушення провадження по справі про банкрутство КС «ПКТ» (12 липня 2011 року).

Як вбачається з тексту ухвали Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року у справі №7/17-2087-2011, ОСОБА_1 не звертався до господарського суду із заявою про визнання його кредитором в межах процедури банкрутства КС «ПКТ», а отже, його вимоги до КС «ПКТ» є конкурсними в розумінні ЗУ ««Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (редакція, чинна на дату порушення провадження у справі про банкрутство) та вважаються погашеними, як зазначено в абзаці 8 резолютивної частини вказаної ухвали («вимоги конкурсних кредиторів відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає».)

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

З огляду на встановлений вище факт погашення вимог ОСОБА_1 до КС «ПКТ» внаслідок не подання заяви про визнання його кредитором у межах процедури банкрутства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вбачаються підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з інших причин, передбачених законом, а саме в силу імперативних приписів ч. 2 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Водночас, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Зважаючи на це, суд першої інстанції правильно погодився з доводами заявника про те, що норма ч. 2 ст. 14 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, яка діяла до набрання чинності даного закону від 02 жовтня 2012 року, та, відповідно підлягала застосуванню до правовідносин щодо банкрутства КС «ПКТ») щодо преклюзивного строку звернення із заявами до боржника у процедурі провадження у справ про банкрутство є легітимним та допустимим обмеження прав стягувачів у даному судовому провадженні.

Також, суд першої інстанції зазначив, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року було затверджено перелік кредиторів КС «ПКТ» і графік погашення заборгованості перед ними та пунктом 3 резолютивної частини вказаної ухвали передбачено, що КС «ПКТ» «з дня затвердження мирової угоди Боржник приступає до погашення вимог кредиторів згідно з умовами мирової угоди».

Колегія суддів погоджується з тим, що враховуючи вищезазначене проведення стягнення на підставі виконавчих документів осіб, які не є кредиторами КС «ПКТ» є несправедливим, оскільки порушує графік погашення заборгованості перед кредиторами КС «ПКТ» згідно умов ухвали Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року, порушує інтереси осіб, які своєчасно подали заяви до КС «ПКТ» в рамках процедури банкрутства.

Додатково суд першої інстанції правильно зазначив, що в ухвалі від 30 травня 2019 року у справі №554/5224/18 Верховний Суд висловив наступну правову позицію: 31 травня 2011 року Господарським судом Одеської області було відкрито провадження у справі про визнання КС «ПКТ» банрутом. 05 квітня 2016 року судом затверджено мирову угоду між КС «ПКТ» та комітетом його кредиторів, яка є обов`язковою для боржника кредиторів другої та наступної черг. В розумінні статті 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вимоги конкурсних кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не розглядаються і вважаються погашеними. Визначений Законом строк є граничним і поновленню не підлягає. Стягнення державним виконавцем присуджених судовим рішенням грошових коштів на користь кредитора, який не подавав визначеної положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» заяви, та з урахуванням затвердженої судом мирової угоди між боржником та комітетом кредиторів, є протиправним.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст. 77-80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заява КС «ПКТ» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, а саме, що позивач фактично не міг звернутися з заявою про включення до реєстру кредиторів до 13 серпня 2011 року, оскільки виконавчий документ був виданий судом лише 26 серпня 2011 року, тобто після спливу строку визначеного в рамках справи №7/17-2087-2011, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку право скаржника на звернення з заявою про включення до реєстру кредиторів виникло 06 липня 2010 року, а не з видачою виконавчого документа, оскільки, видача виконавчого листа не породжує право на звернення з заявою про включення до реєстру кредиторів.

Щодо доводів апеляційної скарги, а саме, що скаржник не знав та не міг знати про порушення справи про банкрутство КС «ПКТ», оскільки не отримував жодних повідомлень з цього приводу, колегія суддів зазначає, що ухвалу Господарського суду Одеської області від 31 травня 2011 року про порушення провадження у справі про банкрутство КС «ПКТ» опублікована в Єдиному державному реєстрі судових рішень та оприлюднена, тобто у вільному доступі, тому скаржник міг знати про порушення справи про банкрутство КС «ПКТ».

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Питання щодо заяви вирішено судом першої інстанції по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, ухвала постановлена у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2020 рок залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк