Справа № 215/4578/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Камбул М.О.,

при секретарі судового засідання Савельєвої Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення недоплаченої при звільненні одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

18.11.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення недоплаченої при звільненні одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні, в якій просив стягнути з відповідача недоплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 22602,87 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 по 30.06.2019 у розмірі 212112,43 грн.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 вказує, що з 02.08.1982 по 23.11.1983 пропрацював за спеціальністю слюсарем з ремонту гірничого обладнання в кар`єрі (Першотравневий кар`єр), з 15.10.1986 по 08.01.1992 та з 28.04.1998 по 07.04.2003 працював за спеціальністю помічник машиніста бурової установки в кар`єрі (Ганнівський кар`єр), а з 07.04.2003 по 26.03.2018 за спеціальністю машиніст бурової установки у кар`єрі (Ганнівський кар`єр). 26.03.2018 за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, звільнився з підприємства відповідача. У липні 2022 року він дізнався, що має право на недоплачену одноразову допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні з роботи, оскільки він пропрацював на підприємстві відповідача більше 20 років і був звільнений, в зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. Його середньомісячна заробітна плата на час звільнення становила 16781,29 грн., тобто одноразова допомога повинна виплачуватися в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що складає 50343,87 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені позивач просить стягнути з відповідача 212112,43 грн. за період з 01.04.2018 по 30.06.2019 (2224,80 робочих годин), тобто за період затримки середньогодинна заробітна плата позивача складала 95,34 грн., а саме (95,34*2224,80).

21.12.2022 змінивши позовні вимоги, позивач просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

Стислий виклад заперечень відповідача.

13.02.2023 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Єгорова О.Ю. надала відзив на позовну заяву, в якому просить визнати строк звернення до суду ОСОБА_1 з заявою про вирішення трудового спору в порядку ст..ст. 233, 234 КЗпП України пропущеним, та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що посилання на невиконання п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу 2007-2008 років є необґрунтованим, оскільки позивач звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію 26.03.2018. Представник відповідача зазначає, що посилання позивача на п 6.1 Галузевої угоди, як на правову підставу для задоволення своїх позовних вимог, вважає неправомірним, оскільки ПрАТ «ПівнГЗК» не є стороною цієї угоди та підписантом, а тому відсутнє зобов`язання виконувати норми даної угоди, оскільки вона не розповсюджується на підприємство відповідача. Окрім цього, в відзиві представник відповідача зазначає, що трудові відносини з позивачем було припинено з 28.03.2018, у період 26.11.2017 по 28.03.2018 був відсторонений від роботи на підставі висновків ЛКК, в день звільнення позивач не працював та з вимогою про проведення з ним розрахунку до моменту звернення з цим позовом до суду до відповідача не звертався.

Крім того, у випадку задоволення позову, просить до позовних вимог застосувати принцип співмірності між розміром недоплати одноразової допомоги та розміром середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні, який буде відповідати принципам виваженості, розумності та справедливості.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Позивач ОСОБА_1 у період з 02.08.1982 по 23.11.1983 пропрацював за спеціальністю слюсарем з ремонту гірничого обладнання в кар`єрі (Першотравневий кар`єр), з 15.10.1986 по 08.01.1992 та з 28.04.1998 по 07.04.2003 працював за спеціальністю помічник машиніста бурової установки в кар`єрі (Ганнівський кар`єр), а з 07.04.2003 по 26.03.2018 за спеціальністю машиніст бурової установки у кар`єрі (Ганнівський кар`єр) (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), зазначені обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 18-23).

Згідно запису у трудовій книжці, ОСОБА_1 був звільнений з підприємства 26.03.2018 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України (а.с.23).

Позивачу ОСОБА_1 за березень 2018 року при звільненні з підприємства відповідача, було сплачено одноразову допомогу в розмірі 27741,00 грн., що підтверджується розрахунковим листом (а.с.66).

Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №614 від 09.08.2022, середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 по 01.02.2018 склала 9246,32 грн., середньогодинна заробітна плата за період з 01.01.2018 по 01.02.2018 склала 56,38 грн., визначення середньоденної заробітної плати не є можливим, оскільки на підприємстві ведеться підсумований облік робочого часу (а.с.53).

В той же час, відповідно до даних довідок Форми ОК-5 та Форми ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, суми виплат заробітної плати за січень, лютий 2018 року, які отримав позивач, складають 15152,72 грн. та 14780,80 грн., що підтверджує наявність недостовірних даних в довідці за № 614 від 09.08.2022 року та не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ.

Натомість Колективним договором на 2014-2015 роки між ПАТ «ПівнГЗК» та профспілковим комітетом первинної організації ПМГУ ПАТ «ПівнГЗК» пунктом 7.12. передбачено виплачувати працівникам при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на комбінаті від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати.

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати.

Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року №3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати.

Колективним договором на 2014-2015 роки між ПАТ «ПівнГЗК» та профспілковим комітетом первинної організації ПМГУ ПАТ «ПівнГЗК» пунктом 7.12. передбачено виплачувати працівникам при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на комбінаті від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві відповідача більше 26 років та був звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на позивача ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та при його звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

Слід звернути увагу, що позивач ОСОБА_1 в позові при здійсненні розрахунку посилається на два останні повні календарні місяці роботи, що передували звільненню, а саме серпень та вересень 2017, однак виходячи із доданих до матеріалів довідок, судом встановлено, що позивач працював в січені та лютому 2018, які і передували звільненню позивача, оскільки 26.03.2018 позивач звільнився за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, тому суд бере до уваги нарахування саме за січень та лютий 2018, які були відпрацьовані позивачем та передували його звільненню.

Згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №614 від 09.08.2022, середньомісячна заробітна плата за січень-лютий 2018 ОСОБА_1 складала 9246,32 грн. (а.с.53). Однак виходячи з доданих позивачем довідок Форми ОК-5 та Форми ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, суми виплат заробітної плати за січень, лютий 2018 року, які він отримав, складають 15152,72 грн. та 14780,80 грн., що в середньому складає 14966,76 грн. (15152,72+14780,80)/2=14966,76 грн.

При середньомісячній заробітній платі у розмірі 14966,76 грн., одноразова допомога при звільненні згідно умов Галузевої Угоди повинна була становити три середньомісячні заробітні плати 44900,28 грн. (14966,76 грн. х 3=44900,28 грн.), та з урахуванням часткової сплати відповідачем одноразової допомоги у розмірі 27741,00 грн., недоплачена сума одноразової допомоги становить 17159,28 грн.(44900,28грн.-27741,00 грн.).

Враховуючи, що відповідачем не доплачено одноразову допомогу при звільненні, тому вона підлягає стягненню на користь позивача в сумі 17159,28 грн.

Положеннями ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, провадження № 11-1210апп19.

Щодо стягнення з відповідача відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно з пунктами 1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктами 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Пунктом 8 Порядку унормовано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку).

Згідно розрахункових листів (а.с. 64,65), позивач в січні 2018 відпрацював 168 год., в лютому 2018 - 160 год., з чого середньогодинна заробітна плата становить: 14966,76 грн./(168 год.+160 год.)=14966,76 грн./328 год.=45,63 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, період затримки недоплаченого розрахунку при звільненні з 01.04.2018 по 31.07.2022 становить 7783,20 робочих годин, тому обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути здійснено наступним чином: 7783,20 (робочі години) х 45,63 грн. (розмір середньогодинної заробітної плати) = 355147,42 грн.

Однак, позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток лише за період з 01.04.2018 по 30.06.2019, що становить 2224,80 робочих годин (при 36-годинному робочому тижні): 1353,60 робочих годин з 01.04.2018 по 31.12.2018 та 871,20 робочих годин з 01.01.2019 по 30.06.2019, що становить 101517,62 грн. (2224,80 год. х 45,63 грн.=101517,62 грн.)

Стосовно заяви представника відповідача про визнання строку звернення позивачем до суду з заявою про вирішення трудового спору пропущеним.

Рішенням № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Так, згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 215/1270/16-ц (провадження №61-14727св18).

Отже, враховуючи те, що недоплачена вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 , у зв`язку з виходом на пенсію, за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та Галузевої Угоди, суд вважає, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь позивача, сплачений останнім судовий збір у сумі 2121,12 грн.

На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 23, 76-83, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» » про стягнення недоплаченої при звільненні одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 недоплачену при звільнені одноразову допомогу у розмірі 17159,28 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні за період 01.04.2018 по 30.06.2019 у розмірі 101517,62 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2121,12 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 22 березня 2023 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», , місцезнаходження за адресою: 50079, м. Кривий Ріг, Тернівський район.

СУДДЯ: