КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3519/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року місто Київ

справа №757/67040/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Батрин О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Шевченківської окружної прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позов до відповідачів, в якому просив:

стягнути на його користь за рахунок державного бюджету шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку грошові кошти, а саме: компенсацію моральної шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду в розмірі 5 557 660 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 28 листопада 2012 року слідчим СВ 3-го ВМ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві Охремчуком Л.Д. в порядку ч.1 ст.214 КПК України внесено відомості до ЄРДР за №0000261 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України.

Вказував, що 18 липня 2013 року слідчим СВ 3-го ВМ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві Охремчуком Л.Д. в порядку ч.1 ст.214 КПК України внесено відомості до ЄРДР за №№0011605, 0011606, 0011607, 0011608 та 0011609 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України.

Зазначав, що 19 липня 2013 року матеріали кримінальних проваджень за №№0011605, 0011606, 0011607, 0011608 та 0011609 об`єднані з кримінальним провадженням №0000261, проведення досудового розслідування, у якому доручено слідчим СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві Охремчуку Л.Д. та Баженову C.A., а процесуальними керівниками призначено прокурорів прокуратури Шевченківського району м. Києва Чернишенка П.О., Кушніра О.В. та Воробйову О.С.

Посилався на те, що 19 липня 2013 року його повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 3 ст.191 КК України.

Вказував, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року його визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.191 КК України та виправдано його за відсутністю в діянні складу злочинів.

Посилався на те, що вироком Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2014 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року скасовано. Його визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.191 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст.191 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки; за ч.3 ст.191 КК України у виді обмеженням волі строком на 3 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з доступом до матеріальних цінностей та розпорядження ними строком на 3 роки. На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з доступом до матеріальних цінностей та розпорядження ними строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України, його звільнено від відбування основного покарання, у виді обмеження волі, з іспитовим строком 2 роки. Згідно зі ст.76 КК України на нього покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись до кримінально - виконавчої інспекції. Цивільний позов задоволено та стягнуто із нього на користь потерпілої сторони ТОВ «Венбест» загальну суму збитків у розмірі 24020 грн.

Зазначав, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2014 року щодо нього скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 липня 2015 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року щодо нього скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000261 від 28 листопада 2012 року, відносно нього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.191 КК України, повернуто прокурору прокуратури Шевченківського району міста Києва.

Посилався на те, що 12 жовтня 2015 року до Шевченківського районного суду м. Києва скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно нього за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 та ч. 3 ст.191 КК України, внесеного до ЄРДР за №0000261 від 28 листопада 2012 року.

Вказував, що 01 серпня 2016 року змінений обвинувальний акт, погоджений 16 червня 2016 року заступником керівника Київської місцевої прокуратури №10 Янчук С.В., було вручено йому за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України, внесеного до ЄРДР за №0000261 від 28 листопада 2012 року.

Зазначав, що за скасованим ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2014 року, за клопотанням інспектора Шевченківського РВ КВІ м. Києва, підтримане прокурором Київської місцевої прокуратури №10 Росликом А.А., Шевченківський районний суд міста Києва своєю ухвалою від 11 серпня 2016 року звільнив його від відбування покарання. Посилався на те, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 року заяву прокурора Київської місцевої прокуратури №10 Рослика А.А. про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами залишено без розгляду.

Вказував, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2016 року заяву прокурора Київської місцевої прокуратури №10 Рослика А.А. про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року про звільнення від покарання ОСОБА_1 скасовано, у задоволенні клопотання інспектора Шевченківського районного відділу КВІ м. Києва Бондаренко Т.В. про звільнення засудженого від відбування покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2014 року відмовлено.

Зазначав, що вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України і призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі та визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України і призначено йому покарання у виді 3 років обмеження волі.

Посилався на те, що ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року у вказаній справі, апеляційна скарга залишена без задоволення, а вирок - без змін. 26 травня 2020 року Верховний Суд ухвалив постанову, згідно якої вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року щодо нього скасував, а кримінальне провадження щодо нього закрив на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Вказував, що таким чином, загальний строк проведення досудового та судового слідства відносно нього склав 6 років 10 місяців і 7 днів або 82 місяці і 7 днів або 2503 дні. Зазначав, що в період часу з 31 березня 2015 року по 21 червня 2016 року, він, маючи статус обвинуваченого, виконував обов`язки засудженого в порядку ст.76 КК України, як то: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись до кримінально-виконавчої інспекції, оскільки Шевченківським районним відділом КВІ м. Києва був взятий на облік, постановою від 04 серпня 2014 року.

Посилався на те, що йому протягом вказаного строку, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності було завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукової діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вказував, що він без відповідної правової підстави більше 80 місяців перебував під безпідставним кримінальним переслідуванням, що є надзвичайною мірою впливу на психологічний, психо-емоційний стан особи, що кардинальним негативним чином вплинуло на його життя, свідомість, життєвий уклад та моральні страждання, які він поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав. У зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів та незаконними рішеннями судів, він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань.

Зазначав, що 18 жовтня 2021 року судовим експертом Линник С.В. був складений висновок експерта за результатами проведеного психологічного дослідження , відповідно до якого, йому були спричинені психологічні (моральні) страждання, орієнтовний розмір компенсації яких становить 270 мінімальних заробітних плат. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 1500000 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині незадоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

В обґрунтування вимог посилався на те, що висновок суду про те, що висновок психологічного дослідження позивача від 18 жовтня 2021 року за №1-18/10, складеного експертом Українського центру судових експертиз Линник С.В. є неналежним і недопустимим доказом з визначення розміру моральної шкоди, з підстав невідповідності висновку вимогам ст.106 ЦПК України є передчасним та помилковим.

Вказував, що оскільки відповідно до положень ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили, апелянт просить колегію суддів оцінити вищевказаний експертний висновок як належний і допустимий доказ у справі в сукупності з іншими доказами, представленими до суду з даного приводу, при цьому зважити, що такий висновок було складено відповідним фахівцем за результатами дослідження протягом досить значного періоду часу психоемоційного стану апелянта та характеру впливу на його життя та свідомість обставин його кримінального переслідування.

Також, не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Перший заступник Керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування вимог посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», передбачено спеціальний порядок вирішення питання щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Вказував, що позивачем не дотримано порядок, передбачений законом, щодо відшкодування шкоди, оскільки з відповідною заявою до органів прокуратури про визначення йому розміру шкоди позивач не звертався, а відповідно постанова органами прокуратури не виносилась.

Зазначав, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, значно збільшив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з держави на користь ОСОБА_1 .

Посилався на те, що позовна заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Вказував, що оскільки позивач перебував під слідством та судом 82 місяці та 7 дні, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню становить 534516,67 грн.

Зазначав, що суд першої інстанції, не з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, допустив порушення у розрахунках розміру моральної шкоди та дійшов до передчасного висновку щодо встановлення розміру моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн., без зазначення у рішенні відповідних мотивів, якими він керувався при визначенні розміру шкоди.

Посилався на те, що письмові документи, які надані позивачем та містяться в матеріалах справи, зокрема копії пояснень, копії матеріалів кримінальної справи не встановлюють наявність обставин, якими позивач обґрунтовує спричинену моральну шкоду. Вказував, що висновки суду першої інстанції щодо наявності моральної шкоди та її розміру ґрунтуються суто на поясненнях позивача. Зазначав, що в порушення ст.ст.89, 110 ЦПК України, судом першої інстанції не оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.

Відзивів на апеляційні скарги до апеляційного суду не надійшло.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав, проти доводів апеляційної скарги Першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва заперечували.

Прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, апеляційну скаргу Першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва підтримав та просив задовольнити.

Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справи у відсутність Державної казначейської служби України відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове зсідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві здійснювалося досудове розслідування в рамках кримінального провадження №0000261 відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.3 ст. 191 КК України.

19 липня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.3 ст.191 КК України.

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2014 року справа №761/22020/13-к ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.191 КК України та виправдано його за відсутністю в діянні складу вказаних злочинів.

Вироком Апеляційного суду міста Києва від 16липня 2014 року вирок Шевченківського районного суду містаКиєва від 22квітня 2014 року скасовано. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.191 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст.191 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки; за ч.3 ст.191 КК України у виді обмеженням волі строком на 3 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з доступом до матеріальних цінностей та розпорядження ними строком на 3 роки.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язаніз доступом до матеріальних цінностей та розпорядження ними строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком 2 роки.

Згідно зі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_1 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись до кримінально - виконавчої інспекції.

Цивільний позов задоволено та стягнуто із ОСОБА_1 на користь потерпілої сторони ТОВ «Венбест» загальну суму збитків - 24 020 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві витрати по кримінальному провадженню у розмірі 588 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 31 березня 2015 року вирок Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 липня 2015 року вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000261 від 28 листопада 2012 року відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.191 КК України, повернуто прокурору прокуратури Шевченківського району міста Києва.

12 жовтня 2015 року до Шевченківського районного суду міста Києва скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 та ч.3 ст.191 КК України, внесеного до ЄРДР за №0000261 від 28 листопада 2012 року та відповідно до авторозподілу присвоєно справі №761/29684/15-к і прийнято до свого провадження.

17 червня 2016 року у судовому засіданні під час розгляду вказаної справи прокурором заявлено клопотання про необхідність зміни обвинувачення ОСОБА_1

02 серпня 2016 року змінений обвинувальний акт, погоджений 16 червня 2016 року заступником керівника Київської місцевої прокуратури №10 Янчук С.В., було вручено ОСОБА_1 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України, внесеного до ЄРДР за №0000261 від 28 листопада 2012 року.

У той же час, за скасованим ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 31 березня 2015 року вироком Апеляційного суду міста Києва від 16липня 2014 року, ухвалою Шевченківського районного суду містаКиєва від 11серпня 2016 року у справі №761/26135/16-к, ОСОБА_1 засудженого до 3 років обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, звільнено від відбування покарання.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 року справа №761/26135/16-к, заяву прокурора Київської місцевої прокуратури №10 Рослика А.А. про перегляд ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року №761/26135/16-к за нововиявленими обставинами залишено без розгляду.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2016 року справа №761/26135/16-к, заяву прокурора Київської місцевої прокуратури №10 Рослика А.А. про перегляд ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року №761/26135/16-к за нововиявленими обставинами задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 про звільнення від покарання ОСОБА_1 скасовано, у задоволенні клопотання інспектора Шевченківського районного відділу КВІ м. Києва Бондаренко Т.В. про звільнення засудженого ОСОБА_1 від відбування покарання за вироком Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2014 року відмовлено.

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України і призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі.

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України і призначено йому покарання у виді 3 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_1 остаточне покарання у виді 3 років обмеження волі.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного судом покарання за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2020 року вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно з частиною першою статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно з статтею 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 вказаного Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 вищевказаного Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №210/5290/17 зазначено, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 23 вересня 2021 року у справі №295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі №607/16567/20.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач тривалий час незаконно перебував під слідством та судом, на нього було покладено певні обов`язки в період часу з 31 березня 2015 року по 21 червня 2016 року, зокрема і як на засудженого в порядку ст.76 КК України, дійшов правильного висновку про те, що внаслідок зазначеного у ОСОБА_1 були суттєво порушені його нормальні життєві зв`язки і він був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Отже, позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постанови Верховного Суду від 26 травня 2020 року відповідно до якої вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував під слідством та судом з 19 липня 2013 року (момент повідомлення ОСОБА_1 про підозру) по 26 травня 2020 року (закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення), що становить 6 років 10 місяців і 7 днів або 82 місяці і 7 днів. Вказаний період вірно визначено судом першої інстанції.

З урахуванням перебування позивача під слідством з 19 липня 2013 року по 26 травня 2020 року, що становить 6 років 10 місяців 7 днів або 82 місяці і 7 днів гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача складає 550963,31 грн. (6700 грн. (мінімальна заробітна плата за один місяць станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції) х 82 місяці + 7 днів х 223,33 грн. (мінімальна заробітна плата за 1 день) = 549 400 + 1 563,31).

При цьому, суд першої інстанції, вважав, що зазначений розмір є недостатнім для відновлення порушеного права позивача, взявши до уваги час перебування позивача під слідством та судом та дійшов висновку, що необхідною і достатньою є сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн.

Колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанцій розміром відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Обґрунтовуючи позов про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з переслідуванням з боку правоохоронних органів та незаконними рішеннями судів, він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань.

Матеріали справи не містять даних про застосування до позивача в рамках кримінального провадження будь-яких запобіжних заходів, відсутні дані про зміну в сторону погіршення стану його здоров'я.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи встановлені обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред'явленого йому обвинувачення, тривалість перебування останного під судом і слідством (6 років 10 місяців і 7 днів), ймовірну глибину душевних страждань ОСОБА_1 , а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 750000 грн. є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

З огляду на зазначене, судове рішення у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні, шляхом зменшення суми стягнутої компенсації моральної шкоди з 1500000 грн. до 750000 грн.

А відтак, доводи апеляційної скарги Першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва про те, що: письмові документи, які надані позивачем та містяться в матеріалах справи, зокрема копії пояснень, копії матеріалів кримінальної справи не встановлюють наявність обставин, якими позивач обґрунтовує спричинену моральну шкоду; висновки суду першої інстанції щодо наявності моральної шкоди та її розміру ґрунтуються суто на поясненнях позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки наявні у справі судові рішення свідчать про незаконність перебування позивача під слідством та судом за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

При цьому, за положеннями Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (п.2 ч.1 ст.2 цього Закону); у випадку незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення відшкодовується моральна шкода (п.5 ст.3 цього Закону).

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги висновок психологічного дослідження позивача від 18 жовтня 2021 року за №1-18/10, складений експертом Українського центру судових експертиз Линник С.В., колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на підтвердження своїх вимог щодо розміру заподіяної йому моральної шкоди надав висновок психологічного дослідження позивача від 18 жовтня 2021 року за №1-18/10, складений експертом Українського центру судових експертиз Линник С.В.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов'язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Як вбачається з висновку психологічного дослідження ОСОБА_1 від 18 жовтня 2021 року за №1-18/10, складеного експертом Українського центру судових експертиз Линник С.В., в його основу покладено безпосереднє психологічне обстеження позивача та надані пояснення близьких щодо психологічних змін ОСОБА_1 внаслідок досліджуваних подій. Зокрема, ОСОБА_3 , колишня дружина позивача розповіла, що після того як ОСОБА_1 розповів їй, що знаходиться під слідством, він став пригніченим, замкненим, відстороненим, апатичним. ОСОБА_4 повідомив, що ОСОБА_1 дуже змінився на час звинувачення його у крадіжці, став обуреним ситуацією яка з ним трапилася, був відстороненим, не жартував. Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_5 розповіла, що її син був розгублений та пригнічений, перебував постійно в депресивному стані.

Однак, вказані особи не були заявлені і, відповідно не були допитані судом першої інстанції в якості свідків. До того ж наведені ними дані є показаннями зі слів позивача та їх власною суб'єктивною оцінкою його поведінки, що не може об'єктивно свідчити про обсяг моральних страждань позивача.

Таким чином, враховуючи те, що згідно з ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими 9 цього Кодексу, а відтак колегія суддів відхиляє доводи представника позивача про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги висновок психологічного дослідження ОСОБА_1 від 18 жовтня 2021 року за №1-18/10, складеного експертом Українського центру судових експертиз Линник С.В.

Щодо посилання Першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що позивачем не дотримано порядок передбачений статтею ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» щодо відшкодування шкоди, оскільки з відповідною заявою до органів прокуратури про визначення ОСОБА_1 розміру шкоди останній не звертався, а відповідно постанова органами прокуратури не виносилась, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Законом №266/94-ВР та наказом №6/5/3/41 окремо визначено порядок розгляду звернень про відшкодування моральної шкоди.

Так, стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина, яке вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті 12 зазначеного закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. При цьому цей Закон не передбачає розгляду вимог про відшкодування моральної шкоди іншими органами, зазначеними у цьому Законі, крім суду.

Законом № 266/94-ВР встановлено мінімальні гарантії держави на відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 Закону №266/94-ВР провадиться за рахунок державного бюджету.

Крім того, наказ №6/5/3/41 містить також положення щодо строків розгляду таких звернень, форми постанови уповноваженого на розгляд цього звернення органу, форми доказів, необхідних для підтвердження шкоди, строків та порядку оскарження прийнятих постанов тощо.

При цьому, наказ №6/5/3/41 містить посилання на право суду призначити незалежну експертизу для визначення наявності у громадянина моральної шкоди, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є за чинними на цей час процесуальними кодексами саме позовне провадження.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №201/10234/20.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги представника позивача без задоволення, про часткове задоволення апеляційної скарги Першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва та зміні рішення суду першої інстанції в частині стягнутого розміру компенсації моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди змінити, зменшивши суму стягнутої компенсації моральної шкоди з 1500000 грн.до 750000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: