ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 640/8710/19 Номер провадження 22-ц/814/1412/23Головуючий у 1-й інстанції Остропілець Є.Р. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у режимі відеоконференції в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року (час ухвалення судового рішення 11:48:04 год до 12:10:55 год, дата виготовлення повного тексту судового рішення 05 травня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість в розмірі 400 200,00 грн за розписками від 17 березня 2016 року, що є еквівалентом 15 000,00 доларів США, судові витрати покласти на відповідачів.

Позовна заява мотивована тим, що 17 березня 2016 року він позичив ОСОБА_2 2 700,00 доларів США та 4 800,00 доларів США, тобто всього 7 500,00 доларів США, про що останнім були складені відповідні розписки. Строк повернення позики визначений 30 квітня 2016 року, а у випадку недотримання вказаного строку боржник зобов`язався повернути кошти в подвійному розмірі.

Посилався на те, що необхідність позики була обумовлена бажанням придбати чи приватизувати земельні ділянки подружжям.

Зазначив, що він неодноразово звертався з вимогою до ОСОБА_2 про повернення боргу, проте останній відмовляється виконати свої зобов`язання.

Станом на день звернення до суду з позовом сума боргу складає 15 000,00 доларів США або еквівалент 400 200,00 грн (за курсом 26,68).

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 200 100,00 грн за розписками від 17 березня 2016 року, що є еквівалентом 7 500,00 доларів США, і судовий збір в розмірі 4 002,00 грн, в іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове про задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджував, що у випадку неповернення позики у визначений строк вони домовились, що кошти належить повернути у подвійному розмірі, що не суперечить чинному законодавству. Зазначив, що ОСОБА_3 жодним документом чи поясненням не заперечила проти спільного використання коштів та не надавала доказів щодо цього. Вказав, що з`явлення у ОСОБА_3 ряду об`єктів нерухомості саме у 2016 році (земельна ділянка, квартира) підтверджує його доводи щодо цілей позики та спільного використання грошей подружжям.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.06.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.06.2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Прилипко А.В., представник ОСОБА_2 , посилаючись на правильність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Зазначив, що розписки не містять дати передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним, не вказано порядку повернення грошових коштів. Звертається увага, що ще в квітні 2016 року ОСОБА_2 в повному обсязі погасив боргові зобов`язання шляхом повернення грошових коштів, підтвердженням чого є ненадання позивачем оригіналів боргових документів до суду. У зв`язку з чим вважав, що предмет спору відсутній, тому наявні підстави для закриття провадження у справі. Посилався на те, що наслідки порушення договору позичальником наведені у ст.1050 ЦК України є імперативними. Таким чином, встановлення у розписках наслідків порушення договору позичальником у вигляді подвійної сплати боргу суперечить нормам ст.1050 та 625 ЦК України. Підкреслюється, що в копіях розписок не вказано мету, з якою отримано грошові кошти, та ці кошти не були використані в інтересах сім`ї, оскільки станом на березень-квітень 2016 року відповідачі спільно не проживали вже більше 5 років, спільним побутом пов`язані не були. Натомість, позивач жодних доказів на підтвердження факту використання коштів подружжям з метою оформлення прав на земельні ділянки не надав. У 2016 році ОСОБА_3 за особисті кошти придбала земельну ділянку, а квартира нею набута на підставі договору дарування.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 4 від 08 червня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 19 липня 2008 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.19-20).

17 березня 2016 року ОСОБА_2 написав розписку, в якій зазначив, що він взяв у позику у ОСОБА_1 4 800,00 доларів США на строк до 30 квітня 2016 року та зобов`язався повернути борг у повному розмірі у вказаний строк. В разі неповернення грошових коштів у вказаний строк, зобов`язався повернути в двократному розмірі від взятої суми в позику, а саме 9 600,00 доларів США. Розписка складена в присутності двох свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.10).

17 березня 2016 року ОСОБА_2 написав розписку, в якій зазначив, що він взяв у позику у ОСОБА_1 2 700,00 доларів США на строк до 30 квітня 2016 року та зобов`язався повернути в повному розмірі у вказаний строк. В разі неповернення грошових коштів у вказаний строк, зобов`язався повернути борг в двократному розмірі від взятої суми в позику, а саме 5 400,00 доларів США. Розписка складена у присутності свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.11).

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 з 10 жовтня 2007 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, а ОСОБА_3 - з 06 жовтня 2017 року (т.1 а.с.12-18).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення боргу в подвійному розмірі не підлягає задоволенню, так як це не передбачено ЦК України. Крім того, суд вважав, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу як співвідповідача не підлягають задоволенню, оскільки суду не надані докази, які б свідчили, що вказані кошти були використані в інтересах сім`ї на спільний бізнес. У розписках не зазначено, на які цілі бралась позика. Із розписок ОСОБА_2 від 17.03.2016 вбачається, що ОСОБА_3 згоди на укладення договору позики не давала. В судовому засіданні не встановлено, що кошти використані в інтересах сім`ї, тому внаслідок укладення договору позики не виникло зобов`язання в інтересах сім`ї.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6- 163цс12, а також у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року (справа № 752/7501/18), від 17 березня 2021 року (справа № 700/3914/15).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Матеріали справи свідчать про те, що розписки від 17 березня 2016 року не містять відповідного підпису дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , що свідчило б про її згоду на укладення цього правочину. Так само матеріали справи не містять і окремо складеної заяви від ОСОБА_3 про надання нею згоди на укладення її чоловіком, на той час, спірних договорів позики.

Також, матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів того, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти за розписками від 17 березня 2016 року були витрачені в інтересах сім`ї.

ОСОБА_1 вказував, що грошові кошти відповідачам були потрібні для придбання чи приватизації земельних ділянок подружжям. Однак, належних та допустимих доказів щодо цього матеріали справ не містять. Доказів того, що земельні ділянки було придбано за грошові кошти, отримані за спірними договорами позики, матеріали справи не містять.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів про укладення договорів позики в інтересах сім`ї та використання отриманих ОСОБА_2 у борг грошових коштів за цими договорами для задоволення потреб сім`ї, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для солідарного стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за цими договорами позики.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Наведені висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року (справа № 6-996 цс 17), постанові Верховного Суду від 06 червня 2022 року (справа № 591/1517/18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Зі змісту розписок від 17 березня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі 7 500,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 квітня 2016 року. Вказане підтверджується розписками.

Наявність оригіналів боргових розписок у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у ОСОБА_2 виникло перед ОСОБА_1 та не виконане.

Доводи апеляційної скарги про відсутність оригіналів боргових розписок спростовуються поясненнями відповідача ОСОБА_2 , його представника, а також письмовими доказами, згідно яких ОСОБА_2 не заперечував написання розписок, отримання коштів, проте стверджував, що кошти повернув вчасно, але всупереч приписам ст.545 ЦК України, ст.81 ЦПК України не надав суду належного і допустимого доказу у підтвердження факта виконання боргового зобов`язання (т.2 а.с.17-18,20-22).

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність як факта виникнення між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 боргових зобов`язань, так і факта невиконання останнім обов`язку із своєчасного повернення позичених коштів.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в двократному розмірі, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Зі змісту боргових розписок від 17 березня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання в разі неповернення грошових коштів у вказаний строк, повернути в двократному розмірі від взятої суми в позику, а саме 9 600,00 доларів США та 5 400,00 доларів США.

Статтями 6 та 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, за яким сторони мають право на власний розсуд врегулювати свої відносини, крім випадків, коли законодавчим актами, які регулюють такі відносини, прямо заборонено відступати від положень цих актів.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зміст цієї норми закону дає підстави стверджувати, що перелік правових наслідків порушення зобов`язання не є вичерпним.

За змістом ст.1050 ЦК України сторони договору позики не обмежені у визначені розміру і порядку нарахування неустойки відповідно до вимог ст.549-552 ЦК України.

Стаття 549 ЦК України не містить обмежень (заборон) для обчислення штрафу у розмірі 100% від суми невиконаного зобов`язання.

З огляду на наведене апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що стягнення боргу у подвійному розмірі не передбачено ЦК України.

З наведених мотивів рішення суду першої інстанції у частині вимог до ОСОБА_2 слід скасувати та ухвалити нове про стягнення з позичальника заборгованості у двократному розмірі від суми позики.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 4 002,00 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 6 003,00 грн, а всього в розмірі 10 005,00 грн.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо подвійного стягнення коштів із ОСОБА_2 , ухвалити нове рішення в цій частині по суті заявлених вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість в розмірі 400 200,00 грн за розписками від 17 березня 2016 року, що є еквівалентом 15 000,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 10 005,00 грн судового збору.

В іншій частині рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 15 березня 2023 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов