Справа № 466/8430/21
Провадження № 2/466/282/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 березня 2023 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Свиті А.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Партики Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору недійсним та усунення перешкод у користуванні житлом,

в с т а н о в и в:

09 вересня 2021 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду із позовною заявою до ОСОБА_7 з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання договору недійсним та усунення перешкод у користуванні житлом, у якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 24 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , зареєстрованого в реєстрі за №1132 з внесенням відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; усунути перешкоди ОСОБА_4 та її двом неповнолітнім дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у користуванні вказаним будинком шляхом вселення у цей будинок.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на те, що 11 лютого 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилася донька ОСОБА_6 . На час укладення шлюбу у ОСОБА_4 уже була донька від першого шлюбу - ОСОБА_5 . 04 січня 2018 року ОСОБА_4 з доньками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було зареєстровано за спільною згодою ОСОБА_4 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 . 19 жовтня 2018 року ОСОБА_7 спільно з спільно з свекром ОСОБА_9 та свекрухою ОСОБА_10 почали чинити перешкоди у користуванні вищеописаним будинком, що зумовило подальший переїзд позивачів до будинку батьків ОСОБА_4 . В 2018 році ОСОБА_4 дізналася про факт укладення договору дарування між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та зняття позивачів з реєстрації місця проживання. Вважає, що вказаий договір дарування посвідчено незаконно, а позивач з неповнолітніми дітьми надалі є зареєстровані за адресою оспорюваного житлового будинку, що призвело до порушення житлових прав позивачів та є підставою для визнання договору дарування 1/2 житлового будинку недійсним та усунення перешкод у користуванні вищевказаним житлом, у зв`язку із чим звернулись до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

10 вересня 2021 року ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху та надано позивачам 10-денний строк з дня отримання цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачі усунули недоліки позовної заяви. Відтак, ухвалою суду від 14 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження у справі

Разом із позовною заявою, 10 вересня 2021 року на адресу суду надійшла заява про забезпечення позову від позивачів у якій зазначено про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії щодо зняття з реєстрації за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та заборони вчиняти певні дії, та заборони іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно на відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яка була повністю задоволена ухвалою суду від 13 вересня 2021 року.

14 вересня 2021 року ухвалою суду про витребування доказів було задоволено викладене у позовній заяві клопотання позивачів про витребування доказів у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дитюк Галини Михайлівни (м. Львів, вул. К. Мікльоша, 7/73) та витребувано усі документи, що стосуються укладення договору дарування 1/2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 24 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , реєстровий №1132.

На виконання вищезазначеної ухвали про витребування доказів від 14 вересня 2021 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дитюк Галина Михайлівна надіслала копії усіх документів, що стосувались укладення договору дарування 1/2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 24 вересня 2018 року, який був укладений між ОСОБА_8 . та ОСОБА_7 , за. реєстровим №1132.

Ухвалою суду від 24 січня 2023 року задоволено клопотання представника позивачів про витребування доказів та витребувано у Офіс Львівської громади у смт. Брюховичі (м. Львів - смт. Брюховичі, вул. Ясна, 1) оригінал або завірену копію заяви про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 від 10 травня 2018 року з усіма додатками.

На виконання вищезазначеної ухвали було надано інформацію про те, що реєстрація місця проживання ОСОБА_4 разом з її неповнолітніми дітьми за адресою АДРЕСА_1 , була здійснена в день подання нею заяви про реєстрацію 10 травня 2018 року; реєстрація місця проживання здійснена на підставі заяви ОСОБА_4 в якій викладено згоду співвласника житла 1/2 частки будинку ОСОБА_8 на таку реєстрацію; в Офіс Львівської міської громади у смт. Брюховичі наявна копія заяви про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 , яка була надана суду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Також наголосила на відмінності у інформації у довідках про реєстрацію місця проживання позивачів, що на її думку, є підставою вважати, що позивачі надалі є зареєстровані за адресою оспорюваного житлового будинку; вважає, що довідка від 24 вересня 2018 року за вих. №1091 для посвідчення договору дарування ОСОБА_8 була видана Виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради незаконно, з підстав, та обставин викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 не скористався своїм правом та не надав відзив на позовну заяву, однак надав пояснення по суті спору та просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представники відповідача просили відмовити у задоволенні позову та пояснили, що реєстрація місця проживання позивачів відбулася незаконно, оскільки будинок був у спільній частковій власності, що зумовило необхідність отримання згоди ОСОБА_10 як власниці 1/2 частки вказаного житлового будинку. Окрім цього, акцентували увагу на неналежному суб`єктному складі відповідачів та на необхідності залучення обох сторін правочину при розгляді вказаної цивільної справи. Зазначили, що згідно інформації, яку надав Департамент міської агломерації Львівської міської ради станом на день посвідчення правочину позивачі не були зареєстровані за адресою житлового будинку, відтак процедура вчинення нотаріальної дії - дотримана, тому підстав для визнання договору дарування недійсним немає.

Протокольною ухвалою суду від 05 липня 2022 року задоволено клопотання позивачів та залучено як третю особу Департамент міської агломерації Львівської міської ради.

Ухвалою суду від 05 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

27 лютого 2023 року свідок ОСОБА_8 повідомив суду, що реєстрація місця проживання позивачів відбулася у травні 2018 року. При реєстрації був присутній батько ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Через кілька місяців його стосунки з дружиною ОСОБА_4 різко погіршились і він прийняв рішення дописати власноручно строк реєстрації на три місяці у заяві про реєстрацію місця проживання. Про зняття з реєстрації ОСОБА_4 додатково не повідомляв. На запитання представника відповідача повідомив, що рішення про зняття з реєстрації вказаних осіб відповідало його волевиявленню, оскільки перебував у конфлікті з ОСОБА_4 . Після того, як стосунки покращилися заходів для поновлення реєстрації місця проживання позивачів не вживав. Окрім цього, повідомив суд, що укладення договору дарування не відповідало його внутрішньому волевиявленню, оскільки діяв під впливом сторонніх осіб.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору Департаменту міської агломерації Львівської міської ради у судовому засіданні повідомила, що не може надати пояснення з приводу обставин реєстрації та зняття з реєстрації позивачів, так як не була свідком вказаних подій, а орган, який здійснював реєстрації та зняття не підпорядковується їй; вирішення питання щодо вирішення спору поклала на розсуд суду.

Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради при вирішенні спору поклались на розсуд суду.

Заслухавши позивача, відповідача та їх представників, третю сторону, дослідивши наявні у справі матеріали, судом були встановлені наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції від 26 листопада 2011 року та ОСОБА_6 згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Львівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 29 листопада 2017 року. ОСОБА_8 є батьком дитини ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Львівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 29 листопада 2017 року. Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції від 26 листопада 2011 року батьком ОСОБА_5 є ОСОБА_11 .

27 липня 2004 року ОСОБА_8 зареєстрував право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , підставою виникнення права власності стало свідоцтво про право власності від 08 червня 2004 року, видане виконкомом Брюховицької селищної ради згідно з рішенням виконкому №144, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4296404 від 29 липня 2004 року. Позивач ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_8 11 лютого 2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 11 лютого 2017 року. Таким чином, суд встановив, що право власності на житловий будинок ОСОБА_8 набув до укладення шлюбу з ОСОБА_4 . В подальшому, а саме 23 березня 2017 року було укладено договір дарування 1/2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дитюк Галини Михайлівни за реєстровим №293 між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером 138829167 сформованої 24 вересня 2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дитюк Галиною Михайлівною на підставі статті 46-1 Закону України Про нотаріат.

Таким чином, перед вчиненням нотаріальної дії, а саме посвідченням оскаржуваного договору дарування, житловий будинок перебував у спільній частковій власності ОСОБА_8 (розмір частки 1/2 ) та ОСОБА_10 (розмір частки 1/2 ).

24 вересня 2018 між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування 1/2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дитюк Галини Михайлівни за реєстровим №1132.

У цей же день, ОСОБА_8 оформив шляхом подання нотаріусу заяви, в якій зазначив, що він цією заявою повідомляє, що на момент набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в зареєстрованому шлюбі не перебував, 1/2 частина житлового будинку, є його особистою власністю (не є об`єктом спільної сумісної власності сім`ї згідно ст. 74 Сімейного кодексу України), тому жодних претензій зі сторони третіх осіб щодо дарування немає; шлюбний договір не укладався та засвідчив, що йому було роз`яснено статті 368, 369 Цивільного кодексу України, статті 57, 63, 65, 74 Сімейного кодексу України та ст. 27 Закону України Про нотаріат.

Згідно з пунктом 9 Договору дарування дарувальник своєю заявою повідомив, що 1/2 (одна друга) частина житлового будинку є його особистою приватною власністю.

Відповідно до пункту 10 Договору дарування дарувальник засвідчив, що неповнолітні та малолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не мають права користування житловим будинком.

Пунктом 11 Договору дарування дарувальник гарантував, що внаслідок дарування будинку не порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, згідно ст. 12 Закону Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей.

Також, з витребуваними матеріалами справи, які на вимогу суду надав приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дитюк Галини Михайлівни, а саме довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію, видану ОСОБА_8 Виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради від 24 вересня 2018 року за вих. №1091 вбачається, що в житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 .

Як вбачається із інформації з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Львівській області ОСОБА_4 10 серпня 2018 року була знята з реєстрації з адреси: АДРЕСА_1 , що також відповідає інформації, наданою Департаментом міської агломерації Львівської міської ради.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 не зверталася до суду чи будь-яких інших органів з питань оскарження зняття її разом з неповнолітніми дітьми з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частинами 1-2 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 204 ЦК України встановлено презумпцію дійсності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, що встановлені на підставі наявних доказів, перевірених судом, а також норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню, зміст спірних правовідносин, суд доходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких мотивів.

Одними із ключових вимог, що висуваються до судового рішення, є його законність та обґрунтованість.

Так, відповідно до змісту статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 4 частини 5 статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. У той же час кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Частиною 3 статті 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, та інші передбачені частиною 3 статті 175 ЦПК України відомості.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: (1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; (2) наявність підстав для оспорення правочину; (3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Судом встановлено, що позивач пред`явив вимогу про визнання оспорюваного договору дарування недійсним: (1) як заінтересована особа, що не є стороною спірного договору; (2) до єдиного відповідача - ОСОБА_7 , який є обдарованим за цим договором.

При цьому суд звертає увагу на те, що спірний договір дарування, хоча і є одностороннім договором, проте є двостороннім правочином.

Таким чином, у разі задоволення позовної вимоги про визнання спірного договору дарування недійсним, таке неминуче вплине на матеріально-правове становище не тільки ОСОБА_7 , що є обдарованим за договором та єдиним відповідачем у цій справі, а й на матеріальні права та обов`язки іншої сторони оспорюваного договору (дарувальника) ОСОБА_8 , який не є відповідачем по справі.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказується на те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору, як відповідачі, мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 570/1533/20).

Вирішуючи питання про належний склад відповідачів при оспорені правочину заінтересованою особою, яка не є його стороною, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 також зазначила, що у такому разі сторонами справи мають бути всі сторони правочину, та що якщо під час розгляду позовних вимог суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави.

Як вже зазначалося, в силу приписів частини 4 статті 263 ЦПК України суд зобов`язаний при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також зазначає, що відповідно до вимог ЦПК України він як суд першої інстанції не наділений повноваженнями щодо передачі справи на розгляд до палати, об`єднаної палати чи Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступу від висновків, викладених у вищенаведених постановах Верховного Суду, зокрема й у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19, хоча й звертає увагу також на те, що не бачить для цього розумних підстав.

Таким чином, суд звертає увагу на те, що доводи сторони позивачів були враховані, проте, враховуючи неналежний склад відповідачів за позовною вимогою про визнання договору дарування недійсним, оскільки друга сторона цього договору не була залучена відповідачем по справі, доходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні цієї вимоги саме з таких мотивів.

Суд не має перебирати на себе не властиві йому функції та повинен залишатися незалежним арбітром по справі, лише сприяючи сторонам у здійсненні процесуальних прав, проте не має права самостійно залучати чи змінювати склад відповідачів, а позивачі чи їх представник протягом усього процесу не заявляли клопотання про залучення в якості співвідповідача другої сторони оспорюваного договору.

Суд також звертає увагу на те, що обраний позивачами спосіб захисту не може вважатися належним та ефективним, що є самостійною підставою для відмови у визнанні спірного договору недійсним з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 тощо.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 та від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до частини 2 статті 31-1 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Отже, згідно із Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав.

За відсутності такого рішення реалізувати рішення суду про визнання правочину недійсним, тобто відновити порушені права позивачів, неможливо.

Так, згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, необхідно одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс 21), задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Зважаючи на вищевикладене, суд звертає увагу, що у задоволенні позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним необхідно відмовити також у зв`язку із тим, що саме по собі її задоволення (без задоволення також вимоги про скасування рішення державного реєстратора, яка не була пред`явлена у цій справі) не може вважатися належним та ефективним способом захисту.

Подібні висновки були викладені також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 521/7779/18 (провадження № 61-13469св21).

Саме по собі визнання договору недійсним не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача - ОСОБА_7 , на відповідний об`єкт, що є матеріальним предметом договору дарування, та, відповідно, у майбутньому таке рішення не підлягає виконанню. Вимога ж про скасування рішення державного реєстратора на підставі якого було внесено запис про реєстрацію права власності за відповідачем у цій справі позивачами не пред`являється.

Зазначене є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання договору недійсним, оскільки свідчить про неналежність та неефективність обраного стороною позивачів механізму захисту порушених прав та законних інтересів.

Щодо вимоги про усунення перешкод суд зазначає таке.

Оскільки суд дійшов висновків про наявність підстав для відмови у визнанні спірного договору недійсним, відповідач залишається власником 1/2 частки житлового будинку, право власності на який є предметом спірного договору, та оскільки в межах цієї справи між сторонами не встановлено матеріально-правового зв`язку, що зумовлював би виникнення у відповідача обов`язку щодо вселення позивачів до будинку, позовна вимога про усунення перешкод також не може бути задоволена.

Незважаючи на це, позовна вимога про усунення перешкод у конкретній справі є передчасною, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У тому випадку, коли матеріальним предметом договору є нерухоме майно, права на яке підлягають державній реєстрації, як вже було зазначено вище, належним та ефективним способом захисту є поєднання вимог про визнання договору недійсним та про скасування відповідного рішення державного реєстратора.

Як вже згадувалось, відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс 21), задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Таким чином, задоволення позовних вимог про (1) визнання недійсним договору щодо відчуження нерухомого майна та (2) скасування рішення державного реєстратора (за наявності для цього підстав), сприяє ефективному відновленню прав позивачів у таких справах. І лише у тому випадку, коли у подальшому, після ухвалення відповідного судового рішення, відповідач чинить позивачам перешкоди у здійсненні їх прав, останні можуть звернутися до суду із окремим позовом про усунення відповідних перешкод.

З огляду на вищенаведене у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод слід відмовити також у зв`язку з її передчасністю.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, позивачам не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 13, 5, 10, 12, 13, 16, 48, 51, 81, 82, 141, 175, 203, 215, 259, 263, 265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

в задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , від 24 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , зареєстрованого в реєстрі за №1132 з внесенням відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, усунення перешкод ОСОБА_4 та її двом неповнолітнім дітям: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у користуванні вказаним будинком шляхом вселення у цей будинок - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 13 березня 2023 року.

Суддя Р. Б. Єзерський