Справа №339/384/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Сметанюка В.Б.,

секретаря судового засідання Ганчар Л.В.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Досяк Т.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Болехівської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини закордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки та піклування Болехівської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Після уточнення позову позивачка просила надати дозвіл на тимчасові виїзди її неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до Республіки Польща та Республіки Чехія протягом 2023 року без згоди його батька ОСОБА_4 та в супроводі ОСОБА_7 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем у них народилося двоє синів, один з яких - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнолітнім. Декілька років вони сім`єю разом жили у Польщі. Проте через конфлікти з відповідачем, насильство з його боку, вона з молодшим сином переїхала жити окремо, а в подальшому, внаслідок отриманого дитиною стресу, змушена була вивезти дитину в Україну до своєї мами ОСОБА_7 .

У серпні 2022 року рішеннями суду їх шлюб розірвано, сина залишено на проживання разом з нею, а з відповідача постановлено стягувати аліменти. На даний час вони з відповідачем проживають в Республіці Польща окремо один від одного. Вказує, що питання виїзду дитини закордон виникло через те, що вона має намір отримати документи на постійне проживання в Польщі, в зв`язку з чим змушена проживати та працювати тут не менше одного року без права виїзду в Україну. Відтак, хоче щоб дитина в період канікул приїжджала до неї в супроводі бабусі ОСОБА_7 . Відповідач категорично не бажає добровільно надати згоду на виїзд сина закордон, чим порушує інтереси дитини. А тому, в інтересах нормального духовного та фізичного розвитку дитини, захисту законних прав та інтересів сина, вона змушена звернутись в суд із вказаним позовом.

Представник позивачки - адвокат Дуткевич М.В. у судовому засіданні позовні вимоги позивачки ОСОБА_3 підтримав, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Вказав, що на даний час його довірителька має житло та працює в Республіці Польща і може забезпечити дитині повноцінний відпочинок та оздоровлення у канікулярний період, однак, відсутність дозволу батька стає перешкодою в цьому. Тому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини закордон без згоди батька.

Представник заінтересованої особи - орган опіки та піклування Болехівської міської ради Досяк Т.М., долучивши до матеріалів справи рішення виконавчого комітету Болехівської міської ради від 26.01.2023 року № 10 про затвердження висновку про доцільність виїзду за кордон малолітньої дитини ОСОБА_6 без згоди батька ОСОБА_4 , в судовому засіданні пояснила, що надання можливості отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон буде відповідати інтересам дитини. Батько не вправі зловживати своїми батьківськими правами та діяти всупереч інтересів дитини. Відсутність згоди батька на виїзд дітей закордон за матеріалами справи не обумовлена поважними причинами, а тому, щодо задоволення позову не заперечила.

Відповідач ОСОБА_4 своїм правом на подання відзиву не скористався, у судове засідання повторно не з`явився з невідомих для суду причин, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку (а.с. 59, 62).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи згоду представника позивачки, суд, керуючись вимогами ст. 280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представників позивачки, заінтересованої особи, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що сторони - позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 - з 25.01.2002 року перебували у шлюбі, зареєстрованому виконкомом Гузіївської сільської ради Болехівської міської ради Івано-Франківської області, актовий запис № 1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 6).

У шлюбі у сторін народився син, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 21травня 2012 року виконкомом Гузіївської сільської ради Болехівської міської ради Івано-Франківської області, актовий запис № 4 (а.с. 7).

Згідно копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 02.09.2022 № 1 встановлено, що шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 01.08.2022 (а.с.11). Місце проживання малолітнього сина сторін визначено з матір`ю ОСОБА_3 .

З Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 24.10.2022 вбачається, що неповнолітній ОСОБА_6 та його мати ОСОБА_3 , зареєстровані за однією адресою (а.с. 8).

З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивачка на даний час працює закордоном та в зв`язку з оформленням документів на постійне проживання в Республіці Польща протягом одного року не зможе приїжджати в Україну. Відтак, з метою спілкування з сином прагне, щоб він в період канікул приїжджав до неї в супроводі її матері, бабусі дитини ОСОБА_7 , про що вже надала нотаріально посвідчену згоду (а.с. 10).

Відповідач не бажає добровільно надати дозвіл на виїзд сина закордон.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до норм статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 154 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За правилами статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно з пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у тому числі, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини.

Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц сформувала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Таким чином, виходячи з положень Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.

Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини закордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року), а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Вказана позиція підтримана подальшими рішеннями Верховного Суду. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17).

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Відповідач не надав суду жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини закордон без згоди батька буде суперечити інтересам дитини чи буде порушувати його права.

Принцип найкращих інтересів дитини має пріоритетне значення, а тому, при належному обґрунтуванні позовних вимог, виїзд дитини за кордон може надаватись, проте в будь-якому випадку, дитина повинна повертатись в Україну та мати можливість спілкуватись з іншим із батьків.

Таким чином, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із визначенням його початку й закінчення та точного місця перебування за кордоном.

Вирішуючи цей спір, суд враховує, що виїзд за кордон дитини матиме тимчасовий характер, що не порушує прав батька дитини на спілкування з ним та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини. Тоді як позивачка довела наявність конкретного місця їхнього проживання за кордоном, конкретну мету такого виїзду і його тимчасовий характер.

При цьому суд враховує те, що на час розгляду справи спір між сторонами стосовно надання відповідного дозволу на виїзд дитини закордон існує та не вирішений у позасудовому порядку.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, принцип справедливості та розумності, виходячи, у першу чергу, з принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, з метою забезпечення її гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи відсутність згоди батька щодо виїзду дитини за кордон, суд вважає за можливе позов задоволити та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. При цьому із вказівкою на закінчення дії такого дозволу - 31 грудня 2023 року.

Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

При цьому суд враховує, що до судових витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, остання відносить оплату судового збору у розмірі 992,40 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 2) та оплату витрат по підготовці та складанні позовної заяви і ведення справи в суді в розмірі 3500 грн., на підтвердження чого надала суду: ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ІФ № 012491 (а.с. 13); договір про надання правової допомоги № 49 від 22.11.2022, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Дуткевичом М.В. (а.с. 12); квитанцію до прибуткового касового ордера № 49 від 01.12.2022 (а.с. 14); розрахунок процесуальних витрат по договору № 49 від 22.11.2022 (а.с. 15).

Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути 992,40 грн. сплаченого судового збору та 3500 грн. понесених нею та документально підтверджених витрат за надання професійної правничої допомоги.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76 - 81, 247, 258, 259, 263, 265, 268,273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Уточнений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Болехівської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини закордон без згоди батька - задоволити частково.

Надати дозвіл ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за межі території України до Республіки Польща та Республіки Чехія, без згоди і супроводу його батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у супроводі матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або уповноважених нею осіб, на строк з часу набрання рішенням законної сили до 01 березня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок сплаченого судового збору та 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень понесених витрат за надання професійної правничої допомоги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування учасників справи, їх місцезнаходження та проживання.

Позивачка: ОСОБА_3 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 ,проживає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа: орган опіки та піклування Болехівської міської ради, 77202, пл. І.Франка, 12, м. Болехів Івано-Франківської області.

Повний текст судового рішення виготовлено 15 березня 2023 року.

Суддя В.Б. Сметанюк