КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 201/9552/21-ц
провадження № 22-ц/824/1415/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Кошель К. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів шляхом визнання частково недійсним кредитного договору, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Мусійченка Данила Леонідовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року в складі судді Матійчук Г.О.,

встановив:

21.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що умова кредитного договору від 22 листопада 2005 року, укладеного між ним та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про встановлення щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,44 % від суми виданого кредиту, а також умова додаткової угоди №1 від 14 червня 2006 року до вказаного договору про встановлення щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту є такими, що суперечить нормам діючого законодавства та є несправедливими щодо споживача відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» а, отже, є недійсною з моменту укладення.

Просив визнати частково недійсним кредитний договір №DNHDGF01430250 від 22.11.2005, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а саме визнати з моменту укладення договору умову: щодо обов`язку сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,44 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; щодо обов`язку сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (додаткова угода № 1 від 14.06.2006 до кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22.11.2005).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року вказаний позов задоволено.

31.10.2022 представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Мусійченко Д. Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року. Провадження по справі закрити. Судові витрати покласти на позивача.

Зазначив, що ОСОБА_1 подав у 2021 році до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська дві повністю аналогічні позовні заяви, за якими були відкриті провадження ( справа №201/9552/21-ц та справа №201/10770/21).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року (справа №201/10770/21), залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Інша позовна заява ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2021 року (справа №201/9552/21-ц) була передана за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Про наявність двох аналогічних справ ОСОБА_1 не повідомив Печерський районний суд м. Києва та відповідно ввів його в оману, що ним не подавалось іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Вказана обставина є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Щодо обґрунтованості позовних вимог зазначив, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не враховано висновки Верховного Суду , викладені в постанові від 09 жовтня 2019 року по справі №189/2296/15-ц.

Крім цього, судом застосовано статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до вимог про визнання недійсним кредитного договору, укладеного до внесення Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV змін до Закону України «Про захист прав споживачів», що не підлягали застосуванню.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник АТ КБ "ПриватБанк" - адвокат Шевченко А. В просив апеляційну скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився втретє, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року у справі № 201/10770/21 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору №DNHDGF01430250 від 22.11.2005.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2022 року у справі № 201/10770/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року залишено без змін.

Звертаючись до суду з позовом в цій справі, ОСОБА_1 просив визнати частково недійсним кредитний договір №DNHDGF01430250 від 22.11.2005 щодо обов`язку сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,44 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; щодо обов`язку сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (додаткова угода № 1 від 14.06.2006 до кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22.11.2005).

Апеляційним судом встановлено, що у справі, яка переглядається, та у справі №201/10770/21 предмет, підстави та сторони є тотожними.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Разом з тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили. За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. В розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18).

Рішенням ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», пункт 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду.

Враховуючи вищевказані норми процесуального права, враховуючи, що спірні правовідносини в цій справі є тотожними з правовідносинами у справі № 201/10770/21, в якій ухвалено судове рішення 17 січня 2022 року, яке набрало законної сили, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255, частиною першою статті 377 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 2021 році подав до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська дві аналогічні позовні заяви, за якими були відкриті провадження: справа №201/9552/21 та справа №201/10770/21.

Зазначення в позовній заяві про те, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, а також не повідомлення Печерського районного суду м. Києва що на час ухвалення ним судового рішення в даній справи вже ухвалено судове рішення в аналогічній справі іншим судом, яке набрало законної сили, свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами.

Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

З огляду на викладене, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 362 грн.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 255, ч.1 ст. 377 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Мусійченка Данила Леонідовича задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів шляхом визнання частково недійсним кредитного договору закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 362 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 березня 2023 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк