КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/1646/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Кошель К. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Луковкіна Антона Геннадійовича про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року в складі судді Новака Р. В.,

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Луковкіна А. Г. про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 27 березня 2020 року були проведені електронні торги щодо реалізації майна боржника, а саме квартири АДРЕСА_1 , переможцем яких став ОСОБА_1

12-14 травня 2020 року до вказаної квартири самовільно проникло троє осіб, серед яких був її попередній власник, у зв`язку з чим представником власника 13 травня 2020 року було викликано наряд поліції.

Після прибуття наряду поліції на місце події прибув адвокат Луковкін А. Г., який своїми діями не дав можливості працівникам правоохоронних органів розібратися у даній ситуації. Зокрема, адвокат Луковкін А. Г. посилався на те, що в квартирі зареєстрована малолітня дитина, а особи, які проникли в квартиру, прийшли у гості до матері дитини, яка також в ній зареєстрована, а тому ніхто не може потрапити до квартири, в тому числі представники власника та працівники правоохоронних органів.

14 травня 2020 року з метою врегулювання спору, адвокат ОСОБА_2, як представник власника квартири, вступив в перемовини з вищевказаними особами. Під час бесіди адвокат Луковкін А. Г. спілкувався з адвокатом ОСОБА_2 використовуючи нетактовні та принизливі вислови, звертався на «ти», посилався на незнання адвокатом «базових основ» у галузі права тощо.

19 травня 2020 року Луковкін А. Г. розмістив на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook (ІНФОРМАЦІЯ_1) , розмістив недостовірну інформацію про події, які відбулись 13-14 травня 2020 року, а саме про «неправомірне» набуття ОСОБА_1 права власності на майно з метою отримання прибутку, порушення прав мешканців ( в тому числі малолітньої дитини), невідповідність ОСОБА_2 статусу адвоката.

Так, Луковкін А. Г. розмістив наступну недостовірну інформацію:

1) «… Что на стороне жильцов квартиры (включая малолетнего ребенка):

1) Право на жилье (включая правомочие пользоваться);

2) Не вступившее в силу заочное решение, на основании которого квартира была продана с торгов (пересматривается в апелляции)»…;

2) «…Если вы заходите в «проект» с маржинальностью 50 тыс. дол…»;

3) «… горе-адвокат ОСОБА_2…», «… на стороне наших аматоров…», «…мой личный интерес, что бы таких как ты было меньше в профессии…».

Зі змісту поширеної відповідачем інформації можна дійти висновку, що вона містить фактичні дані, а не оціночні судження.

Інформація: « На стороне жильцов квартиры право на жилье, не вступившее в силу заочное решение, на основании которого квартира была продана с торгов», «Если вы заходите в «проект» с маржинальностью 50 тыс. дол…» можна перевірити на відповідність її дійсності, оскільки вона носить стверджувальний характер.

Зазначили, що квартира АДРЕСА_1 на час її придбання позивачем знаходилась у не придатному для проживання стані, в ній ніхто не мешкав, що підтверджується актом обстеження житлових умов та про відсутність зареєстрованих осіб від 10.05.2020.

Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року (справа №760/335/13) набрало законної сили ще у 2013 році.

Наміри позивача ОСОБА_1 реалізувати придбану з прилюдних торгів квартиру, отримавши прибуток у 50 000 доларів США, нічим не підтверджено.

Вважають, що відповідачем навмисно поширена недостовірна інформація з метою спричинення шкоди честі, гідності позивача ОСОБА_1 , як особи, яка неправомірно набула право власності на майно, формування у суспільстві негативної думки про нього, а також спричинення діловій репутації позивача ОСОБА_2 , як особи, яка захищає права та інтереси ОСОБА_1 .

Завдану моральну шкоду внаслідок порушення своїх прав позивач ОСОБА_1 оцінив у 100 000 грн. Зазначив, що для захисту своєї честі та гідності йому прийшлось витрачати додатковий час на звернення по юридичну допомогу, пояснювати своїм близьким та знайомим, що розповсюджена відповідачем формація є недостовірною. Він відчув певний дискомфорт, пов`язаний з її розповсюдженням, формуванням негативної суспільної думки про нього.

Враховуючи викладене, позивачі просили суд:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність ОСОБА_1 інформацію, поширену адвокатом Луковкіним А. Г. на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook (ІНФОРМАЦІЯ_1) , а саме: «…На стороне жильців квартиры право на жилье, не вступившее в силу заочное решение, на основании которого квартира была продана с торгов…», «…на стороне наших аматоров…», «…Если вы заходите в «проект» с маржинальностью 50 тыс. дол….»;

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію адвоката ОСОБА_2 інформацію, поширену адвокатом Луковкіним А. Г. на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook (ІНФОРМАЦІЯ_1) , а саме: «…горе адвокат ОСОБА_2…», «…на стороне наших аматоров…», «…мой личный интерес, чтобы таких как ты было меньше в профессии… »;

- зобов`язати адвоката Луковкіна А. Г. спростувати поширену ним недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook публікації наступного змісту: «Я, адвокат Луковкін А. Г. , повідомляю, що поширена мною інформація відносно ОСОБА_1 та придбання ним квартири у ЖК Парк Авеню наступного змісту: «…На стороне жильцов квартиры право на жилье, не вступившее в силу заочное решение, на основании которого квартира была продана с торгов…», «…на стороне наших аматоров…», «…Если вы заходите в «проект» с маржинальностью 50 тыс. дол….» - є недостовірною», для чого розмістити відповідну публікацію на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook не пізніше 7 днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили;

- зобов`язати адвоката Луковкіна А. Г. спростувати поширену ним недостовірну інформацію про адвоката ОСОБА_2 шляхом розміщення на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook публікації наступного змісту: «Я, адвокат Луковкін А. Г. , повідомляю, що поширена мною інформація відносно адвоката ОСОБА_2 : «…горе адвокат ОСОБА_2…», «…на стороне наших аматоров…», «…мой личный интерес, чтобы таких как ты было менше в профессии…» - є недостовірною», для чого розмістити відповідну публікацію на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook не пізніше 7 днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили.

- стягнути з адвоката Луковкіна А. Г. на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року в задоволені вказаного позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язання вчинити дії скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. Стягнути з відповідача на користь позивачів витрати по сплаті судового збору.

Вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, невірним застосуванням норм матеріального права, висновки суду н е відповідають обставинам справи.

Зі змісту поширеної відповідачем інформації можна дійти висновку, що вона містить саме фактичні дані, а не оціночні судження.

Твердження про незаконність набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на квартиру, невідповідність ОСОБА_2 статусу адвоката, його некомпетентність в галузі права є конкретними твердженнями, розповсюдженням недостовірної інформації, яка принижує честь та гідність.

Поширена відповідачем інформація про порушення прав мешканців на проживання є недостовірною, оскільки на час придбання ОСОБА_1 квартири та розповсюдження недостовірної інформації квартира знаходилась в непридатному для проживання стані, в ній ніхто не мешкав.

Заочне рішення, про яке йде мова в поширеній відповідачем статті, було прийняте Солом`янським районним судом м. Києва 30 вересня 2013 року та набрало законної сили ще в 2013 році. Апеляційна скарга на вказане рішення була подана лише у лютому 2020 року.

Вважають, що недостовірна інформація щодо не набрання законної сили рішенням суду, яке було примусово виконане в межах виконавчого провадження, розповсюджена відповідачем умисно, з метою спричинення шкоди честі, гідності позивача ОСОБА_1 , шляхом висвітлення його як особи, яка неправомірно набула право власності на майно, формування у суспільстві негативної думки про нього, а також діловій репутації позивача ОСОБА_2 як особи, яка захищає права та інтереси ОСОБА_1 .

Порушення норм процесуального права полягає в тому, що повний текст оскаржуваного судового рішення було складено лише 12 вересня 2022 року, що більш ніж у 500 разів перевищує строк складення судового рішення, передбачений ч.6 ст. 259 ЦПК України.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином (а.с.164, 165, 167).

Клопотання відповідача Луковкіна А. Г. про зупинення провадження у справі, оскільки він з 29.04.2022 перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України не підлягає задоволенню з таких підстав.

Пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідачем Луковкіним А. Г. надано довідку, про те, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» він призваний та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 29.04.2022.

Вказана довідка не є належним доказом на підтвердження підстав для зупинення провадження у справі, оскільки не містить інформації про виконання вказаною військовою частиною бойових завдань у зоні бойових дій.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року ( справа №760/335/13) задоволено позов ПАТ «Дельта Банк до ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ОСОБА_1 27.03.2020 був визнаний переможцем електронних торгів в межах виконавчого провадження щодо реалізації предмета іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 .

10.04.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ляпіним Д. В. при примусовому виконання виконавчого листа, виданого на виконання вищевказаного судового рішення, складено акт про реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .

30.04.2020 право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру, придбану з прилюдних торгів, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до листа-довідки ТОВ «Комфортна Оселя» від 19.05.2020, у вказану квартиру 12 травня 2020 року проникла невідома особа шляхом зламу замків, що підтверджується слідами зламу. Починаючи з 12.05.2020 і на момент видачі даної довідки дана особа продовжує перебувати у приміщенні. Покинути добровільно приміщення відмовляється.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 травня 2020 року відповідач Луковкін А. Г. на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook (ІНФОРМАЦІЯ_1) , опублікував статтю, в якій містились спірні висловлювання:

«…горе-адвокату ОСОБА_2 ….»;

«…на стороне наших аматоров…»;

«…на стороне жильців квартиры… 1) право на жилье…; 2) не вступившее в силу заочное решение, на основании которого квартира была продана с торгов…»;

« Мой же личный здесь интерес, чтобы таких как ты было меньше в профессии »;

«Если вы заходите в «проект» с маржинальностью 50 тыс. дол….».

Відповідно до позиції адвоката Луковкіна А. Г. , викладеної в рішенні №469 від 25 лютого 2021 року Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури у м. Києві за результатами розгляду скарги адвоката ОСОБА_2 про вчинення дисциплінарного проступку адвокатом Луковкіним А. Г. , при спробі проникнення у квартиру АДРЕСА_1 , в якій знаходився брат його клієнтки - ОСОБА_5 , якому належала квартира до її продажу з торгів, між ним та адвокатом ОСОБА_2 виник конфлікт на ґрунті особистої неприязні адвоката ОСОБА_2 до адвоката Луковкіна А. Г . Зважаючи на відсутність реакції поліції на триваюче блокування брата клієнтки у спірній квартирі, 19.05.2020 він здійснив спробу зконтактувати з адвокатом ОСОБА_2 через спільного знайомого, щоб владнати ситуацію і не виносити її на суд громадськості. Адвокат ОСОБА_2 відповів, що налаштований на вирішення спору в суді. Зважаючи на нерівні умови, в яких знаходились адвокат та скаржник ( ЖК всіляко блокувало доступ до квартири, а брат клієнтки залишався фактично в заручниках), адвокат Луковкін А. Г. сприйняв це як відмову повернути ситуацію в правове русло. Адвокат Луковкін А. Г. наголосив, що під його постом не було жодного негативного коментаря від фахівців - для всіх було зрозуміло, на чиєму боці закон. Адвокатська діяльність вимагає певної публічності, тож репутаційні ризики, які ніс адвокат Луковкін А.Г. у разі викладення неправильної правової оцінки, цілком рівнозначні потенційним репутаційним втратам скаржника від того, що адвокат Луковкін А. Г. описав діяння скаржника.

У відзиві на позовну заяву відповідач Луковкін А. Г. зазначив, що висловлювання, які обурили відповідачів, є його оціночними судженнями, зробленими на підставі наявних фактів, та були використані ним як художні прийомі для привернення уваги до посту.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірні висловлювання не містять будь-яких фактичних неправдивих даних, в них не стверджується про порушення позивачами норм чинного законодавства або вчинення аморальних дій, вони є особистою думкою відповідача та його сформованим переконанням. Враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, останні не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Право відповідача на висловлювання суб`єктивної позиції здійснене цілком у межах свободи вираження поглядів, гарантоване статтею 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів виходить з таких підстав.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положеннями статті 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з частиною першою статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку ( п. 1).

Відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію (п.5).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) ( п.15).

Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ( п. 19).

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

За змістом частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

При визначені необхідності втручання у право на висловлювання, суд аналізує нагальну суспільну потребу, пропорційність та доречність і достатність обґрунтування цього втручання з боку національних органів. Втручання потрібно оцінювати в цілому, враховуючи статус позивача і відповідача, зміст критичних коментарів, контекст та спосіб, у який вони були оприлюднені.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції (рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року № 12/1984/84/131 у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Крім того, аналіз національного законодавства та стаття 10 Конвенції свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Спірні висловлювання не є твердженням про факти, а фактично є висловлювання відповідачем своїх оціночних суджень щодо поведінки позивачів.

Останні не містять конкретної інформації про судове рішення, яке на думку автора не вступило в законну силу, про який саме проект «с маржинальностью 50 тыс. дол» йде мова, а тому така інформація не може бути спростована або підтверджена.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 927/791/18 зроблено такі висновки: отже, за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Враховуючи відсутність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію та зобов`язання її спростувати.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди сторони не оскаржують, а тому в цій частині воно не є предметом апеляційного розгляду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Порушення судом першої інстанції строків виготовлення повного тексту судового рішення у відповідності до ч.3 ст. 376 ЦПК України не входить до кола порушень, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 березня 2023 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк