ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1131/22Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 22-ц/817/247/23 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Шевчук Г. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 601/1131/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2022 року (ухвалене суддею Коротич І.А., повний текст якого складено 27 січня 2023 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним іпотечного договору,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Закритого акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), ОСОБА_4 про визнання недійсним іпотечного договору.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що до 19 серпня 2008 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_4 . Згідно договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2005 року подружжя набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 04 травня 2020 року вона дізналася про наявність іпотечного договору, який укладений 18 жовтня 2005 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та її колишнім чоловіком ОСОБА_4 . На момент укладення спірного договору вона з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно п.1.2, 1.3 Іпотечного договору в іпотеку було передано квартиру загальною площею 65.6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вказала, що оскільки квартира придбана в шлюбі, її половина належить їй на праві власності. Позивачка зазначає, що в порушення вимог діючого законодавства, іпотечний договір від 18 жовтня 2005 року укладений без її нотаріальної згоди. Крім того, оскільки на час укладення договору іпотеки від 18 жовтня 2005 року в подружжя народилася дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то надання в іпотеку квартири без згоди органу опіки та піклування також порушує прав дитини.

У зв`язку з наведеним, позивачка просила суд визнати недійсним іпотечний договір від 18 жовтня 2005 року, який укладений між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 .

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що іпотечний договір від 18 жовтня 2005 року, який укладений між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 , повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки при його укладенні сторонами не було додержано вимог, які передбачені законом.

У зв`язку з наведеним просить рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

05 жовтня 2005 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 03-538, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит в розмірі 31500.00 доларів США зі сплатою відсотків в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Згідно нотаріально посвідченої копії заяви від 18 жовтня 2005 року слідує, що ОСОБА_6 надала згоду на заставу своїм чоловіком ОСОБА_4 нажиту за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 .

18 жовтня 2005 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_4 та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» уклали договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру загальною площею 65.6 кв.м., житлова 38.3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 09 серпня 2008 року розірвали шлюб та після розлучення позивачка повернула собі дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 ».

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , придбано в період шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а тому перебуває у спільній власності подружжя.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 18 жовтня 2005 року позивачка ОСОБА_3 надала свою нотаріально посвідчену згоду на укладення відповідачем ОСОБА_4 іпотечного договору, предметом якого є придбана у шлюбі квартира за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить копія нотаріально посвідченої заяви згоди (а.с. 38). При цьому, позивачкою не представлено доказів того, що на момент укладення спірного іпотечного договору сторонам було відомо про те, що в даний квартирі проживає малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційний суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджено та судом не встановлено, що ОСОБА_8 не підписувала нотаріально посвідчену заяву від 18 жовтня 2005 року на згоду укладення ОСОБА_4 іпотечного договору.

Колегія суддів враховує, що постановою КЦС у складі Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі №601/2827/13 встановлено, що ОСОБА_4 передав в іпотеку банку спірне нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без виділення в натурі належної йому частки у спільному майні подружжя та за згодою іншого співвласника дружини ОСОБА_9 .

Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Також, матеріалами справи не підтверджено та судом не встановлено, що станом на 18 жовтня 2005 року малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірний договір іпотеки укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, із додержанням вимог, які передбачені законом, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 18 жовтня 2005 року.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам позовної заяви, які судом першої інстанції перевірені та їм дана належна оцінка, отже зводяться лише до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 22 березня 2023 року.

Головуючий

Судді