ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/664/21 Номер провадження 22-ц/814/1156/23Головуючий у 1-й інстанції Цендра Н.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 28 вересня 2020 року він уклав з відповідачем договір позики, за яким відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 113040,00 грн., що на момент передачі було еквівалентно 4000 доларів США. Передача грошових котів була оформлена відповідною розпискою про отримання грошових коштів, згідно якої кошти мають бути повернуті на першу його вимогу. 13 листопада 2020 року та 30 грудня 2020 року позивачем були направлені претензії про повернення грошових коштів за місцем реєстрації та проживання відповідача, які повернулись на адресу позивача як не вручені. Крім того, позивач декілька разів телефонував відповідачу з вимогою повернути грошові кошти. Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув грошові кошти та не бажає добровільно повертати. В позасудовому порядку повернути гроші позивачу не вдалося, тому він змушений був звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року цивільну справу передано за підсудністю до Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , суму боргу за договором позики у розмірі 113 040,00 грн. та 3 % річних у розмірі 724,70 грн.. Всього 113764,70 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , судові витрати у розмірі 1137,64 грн.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 скарга мотивована тим, що рішення є незаконним винесеним з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним і не об`єктивним з`ясуванням обставин справи.

В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що він працював в службі таксі позивача та 27 вересня 2020 року потрапив у ДТП в наслідок якого було пошкоджено транспортний засіб, власником якого є ОСОБА_2 , у зв`язку із чим останнім була нарахована сума матеріального збитку еквівалентна сумі вказаній в борговій розписці.

Скаржник посилається на те, що під час написання розписки на нього здійснювався психологічний тиск з боку позивача та невідомих йому осіб.

Відповідач вказує, що позивачем та невідомими особами відносно нього було вчинено злочин , а саме погроза його життю та здоров`ю а також його сім`ї.

Апелянт просить скасувати рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 червня 2021 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції іншому складу суду.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що 28 вересня 2020 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 кошти в національній валюті України еквівалентну на момент написання даної розписки 4000 доларів США та зобов`язався повернути грошові кошти на першу вимогу, що підтверджується оригіналом розписки. (а.с. 55)

Згідно копії претензії від 13 листопада 2020 року, вбачається, що позивач звертався до відповідача з проханням повернути грошові кошти, але дана претензія повернулись на адресу позивача як не вручена. (а.с. 6, 8, 9, 13).

Згідно копії претензії від 30 грудня 2020 року, вбачається, що позивач повторно звертався до відповідача з проханням повернути грошові кошти, але дана претензія повернулись на адресу позивача як не вручена. (а.с. 7, 10, 13-а)

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей1046,1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

У даній справі вбачається, що між сторонами з вересня 2020 року існували фінансові відносини , на підтвердження чого ОСОБА_1 власноручно написана розписка від 28 вересня 2020 року.(а.с.11)

До матеріалів справи долучено оригінал розписки від 28 вересня 2020 року , що свідчить про невиконання позичальником свого зобов`язання з повернення позики.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Твердження ОСОБА_1 про те, що вказана розписка написана не з метою отримання позики , а у зв`язку із ДТП що сталась за його участі, не підтверджено матеріалами справи і доказами та спростовано доказами наданими позивачем.

Відповідачем не доведено, що розписка написана ним власноручно була написана під психологічним чи фізичним тиском . Також, апелянтом не оскаржувалась зазначена розписка , та не визначалась недійсною в судовому порядку. ОСОБА_1 не заперечує факту написання ним розписки.

Правильно встановлено місцевим судом, що датою звернення до відповідача з вимогою повернення коштів за вказаною розпискою необхідно вважати датою звернення до суду з цим позовом, так як претензії позивача направлені ОСОБА_1 про повернення суми позики 13.11.2020 року та 30.12.2020 року останній не отримував.

У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Даючи оцінку обгрунтованості заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з положень пункту другого частини першої статті 1049 ЦК України проте,якщо договором невстановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги,позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Так, по розписці від 28 вересня 220 року про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 4 000 доларів США строк повернення зобов`язання не визначено (а.с.55).

Таким чином, колегія суддів, встановивши, що грошові кошти відповідач взяв у позивача у борг, проте у розписці не зазначено строк повернення цих коштів, дійшла висновку, що борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

Позивачем така вимога була направлена 13 листопада 2020 року та 30 грудня 2020 року за місцем реєстрації та місцем проживання відповідача, в яких позивач просив сплатити суму боргу. Однак доказів про отримання відповідачем вказаних претензій до суду надано не було. У зв`язку з чим пред`явленням вимоги щодо повернення грошових коштів, отриманих відповідачем згідно розписки від 28 вересня 2020 року, є звернення позивача до суду із цим позовом.

Позовні вимоги ОСОБА_2 по розписці від 28 вересня 2020 року є обґрунтованими, оскільки судом встановлено наявність між сторонами правовідносини за договором позики, дійсність та достовірність цього договору позики відповідачем не спростована, факт отримання грошей підтверджений належними доказами у справі.

При подачі апеляційної скарги відповідачем надано докази того, що 27 вересня 2020 року о 06 годині 30 хвилин у м.Харкові по м-н Небесної Сотні сталась ДТП за участі ОСОБА_1 що кермував транспортним засобом Renault Logan , номерний знак НОМЕР_1 .

Проте, надані докази не підтверджують факту написання відповідачем боргової розписки саме з підстав скоєння ОСОБА_1 ДТП. При розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_1 по при посилання на перебування у трудових відносинах з позивачем вказаного факту не доведено.

Відповідачем не заявлялось клопотань про витребування у ОСОБА_2 договору оренди автомобіля для роботи на таксі, та копії договору згідно якого відповідач був працевлаштований у позивача.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення боргу та трьох процентів річних від простроченої суми суд виходив з того , що договір позики відповідач не оспорював, вимоги про визнання його недійсним не заявляв, позивачем до суду був наданий оригінал боргової розписки, що доводить невиконання відповідачем своїх зобов`язань, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку що позов про стягнення суми боргу в розмірі 113040 грн. та трьох процентів річних в розмірі 724,70 грн. є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

З огляду на викладене , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, обґрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.

Додатково надані докази апеляційним судом не приймаються у зв`язку із положеннями ч.3 ст.367 ЦПК України якою встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов