Справа № 509/6461/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Кириченко П.Л.

при секретарі Осадченко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Овідіополь, Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

учасники цивільного провадження:

представник позивача адвокат Ткач С.А.

представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лебедін Ю.І.

відповідачка ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом про стягнення з відповідачів боргу за договором позики від 15 квітня 2015 року. Відповідач ОСОБА_2 проживає на території Одеського (колишнього Овідіопольського) району Одеської області.

Позиція сторін

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 15 квітня 2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір №15/4-15, згідно якого позивач зобов`язався передати відповідачу ОСОБА_2 у власність для придбання частини земельної ділянки, а також для придбання та ремонту частини садового будинку грошові кошти в сумі 150 000 грн., з умовою повернення вказаної суми, збільшеної на 3 відсотки в місяць до 30 червня 2019 року. Позивач умови договору позики виконав, що підтверджується актом приймання-передачі майна від 15 квітня 2015 року. Відповідачі борг не повернули, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідачів по 75 000 грн. основного боргу з кожного, а також по 113625,00 грн. з кожного процентів за користування коштами.

Представник позивача в ході судового розгляду підтримав позов, в подальшому направив заяву в якої просить позов задовольнити, справу розглянути на підставі поданих доказів по справі.

Відповідачі копію позову та матеріали до нього отримали належним чином, однак відзив в порядку ст. 178 ЦПК України до суду не направили.

Відповідач ОСОБА_3 04 травня 2020 року надала до суду письмові пояснення, згідно з якими вона не погоджується з позовними вимогами, вважає, що договір позики було укладено після розірвання шлюбу, не в інтересах сім`ї та без згоди іншого подружжя, тобто відповідачки ОСОБА_3 .

Рух справи

09 грудня 2019 року судом першої інстанції було відкрито цивільне провадження.

Дослідивши письмові докази по справі суд вважає можливим задовольнити позов з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15, Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (стаття 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Той факт, що позивач не врахував відповідних боргових зобов`язань при зверненні з позовом про поділ майна подружжя, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя.

Обставини, які були встановлені судом

15 квітня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір №15/4-15, відповідно до пунктів 1 та 2 якого позивач зобов`язався передати відповідачу ОСОБА_2 у власність для придбання частини земельної ділянки, а також для придбання та ремонту частини садового будинку грошові кошти в сумі 150 000 грн., з умовою повернення вказаної суми, збільшеної на 3 відсотки в місяць до 30 червня 2019 року (п.1.3. Договору).

Позивач умови договору позики виконав, що підтверджується актом приймання-передачі майна від 15 квітня 2015 року, відповідно до якого позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти в сумі 150 000 грн.

Відповідачі свої зобов`язання за договором не виконали, що було підтверджено представником відповідача ОСОБА_2 в ході судового розгляду.

Відповідачка ОСОБА_3 у своїх письмових поясненнях не заперечувала проти того, що нею борг за договором не повертався, проте вона заперечувала реальність самого договору позики.

29 квітня 2015 року відповідач ОСОБА_2 придбав у власність об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових права на нерухоме майно від 05.10.2021 року.

Станом на дату укладення договору позики та передання коштів відповідачу ОСОБА_2 , останній перебував з відповідачкою ОСОБА_3 у шлюбі, який було розірвано у 2017 році. Отже суд доходить до висновку про те, що грошові кошти, отримані за договором позики ОСОБА_2 використав в інтересах сім`ї.

Суд відхиляє посилання відповідачки ОСОБА_3 на те, що договір позики не є реальним, а також на те, що він укладався не в інтересах сім`ї, оскільки вказані доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Оскільки відповідачі не надали суду докази виконання грошових зобов`язань за договором позики, суд доходить до висновку про те, що станом на дату винесення судом рішення за відповідачами рахується борг за основним зобов`язанням в сумі 150 000 грн.

Крім того, відповідно до п.1.3. договору позики №15/04-15 від 15.04.2015 року відповідач ОСОБА_2 зобов`язався сплатити проценти за користування коштами в розмірі 3% за кожен місяць користування.

Відповідно до позовних вимог позивач просить стягнути 3% проценти за період з 15.04.2015 року по 30.06.2019 року, тобто 36% річних.

Виходячи з умов договору суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення процентів за користування коштами позивача за наступним розрахунком:

150 000,00 грн. (сума позики, що має бути повернута)х36% річних/100% =

54 000,00 грн. ( сума відсотків за період з 15.04.2015 по 15.04.2016).

54 000,00 грн. ( сума відсотків за період з 15.04.2016 по 15.04.2017).

54 000,00 грн. ( сума відсотків за період з 15.04.2017 по 15.04.2018).

54 000,00 грн. ( сума відсотків за період з 15.04.2018 по 15.04.2019).

11 250,00 грн. (сума відсотків за період з 15.04.2019 по 30.06.2019).

Разом - 227 250,00 грн. (54000+54000+54000+54000+11250), загальна сума грошових коштів, яка підлягає стягненню з Відповідачів складає 377 250,00 грн. ( 150 000,00 грн. сума позики; 227 250,00 грн. сума

відсотків).

Відповідно до ст.540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Враховуючі вказані приписи закону суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення боргу з відповідачів у рівних частинах.

В ході розгляду цивільної справи з боку позивача був наданий суду оригінал договору позики від 15.04.2015 року, який був оглянутий судом та учасниками цивільного провадження та копії були долучені до справи (а.с.6).

Відповідачка ОСОБА_3 вважає, що цивільна справа повинна була розглянута в іншому суду та передана за територіальною підсудністю до Приморського районного суду м. Одеса. Позиція відповідачки ОСОБА_3 є помилковою у зв`язку з тим, що другий відповідач ОСОБА_2 проживає та зареєстрований у Овідіопольському районі Одеської області, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, а тому суд вважає , що з боку позивача не є порушення норм процесуального права.

Таким чином, виходячи з вищевказаного, відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 75000 грн. основного боргу та 113625 грн. процентів, а також стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача 75000 грн. основного боргу та 113625 грн. процентів.

Судові витрати

Позивач при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 3722,50 грн., позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на корись позивача в повному обсязі в рівних частках, тобто в розмірі 1886.25 грн.

Керуючись ст.ст.2-13,77-80,141,258,259,263-265 ЦПК України, ст.ст. 526,625,1046 ЦК України, ст.ст. 21, 60, 61, 65 СК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 75 000,00 (сімдесят п`ять тисяч) грн. основного боргу та 113 625,00 (сто тринадцять тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. відсотків за користування чужими грошима.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 75 000,00 (сімдесят п`ять тисяч) грн. основного боргу та 113 625,00 (сто тринадцять тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. відсотків за користування чужими грошима.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1886 (одна тисяча вісімсот вісімдесят шість) грн. 25 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1886 (одна тисяча вісімсот вісімдесят шість) грн. 25 копійок.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення може бути оскаржено до палати по цивільними справам Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Кириченко П.Л.