Справа № 185/299/23
Провадження № 2/185/1089/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М.М.,

секретаря судового засідання Єгоричевої К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

У січні 2023 року до суду надійшла вказана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням

Позов обґрунтовано тим, що позивачка є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований у вказаному будинку, проте не проживає в ньому з вересня 2015 року, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні будинку не бере, самостійно виписатися з останнього не бажає. Вказане зумовлює порушення прав позивачки як власниці вільно розпоряджатися її майном, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 25 січня 2023 року провадження у справі відкрито, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Сторони у судове засідання не з`явилися. Надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. У свою чергу відповідач позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачка є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП "Павлоградське МБТІ" та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Відповідно довідці №4 від 02.01.2023 року, у вказаному житловому будинку зареєстрована та проживає позивачка, а також відповідач та чоловік позивачки.

При цьому згідно акту від 30.12.2022 року, у зазначеному вище житловому будинку, власницею якого є позивачка, зареєстрований, але не проживає в ньому з вересня 2015 року відповідач, особистих речей у ньому не має, поштову кореспонденцію не отримує.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок.

Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Судом раніше встановлено, що позивачка є є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , і визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, необхідно позивачці для безперешкодного користування її нерухомістю, чого вона наразі позбавлена.

При цьому суд також звертає увагу на наявність у матеріалах справи заяви відповідача про визнання позовних вимог та його незаперечення проти їх задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, на підставі всього вищевикладеного, враховучюи те, що відповідач без поважних причин не проживає в житловому будинку тривалий час, беручи до уваги зазначені фактичні обставини справи, а також визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 536,80 грн. Окрім цього, позивачу з державного бюджету підлягає поверненню судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Керуючись ст.2,4,5,13,76-81,89,141,142,206,259,263-265 ЦПК України,суд

ухвалив:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536,80 (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) грн.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за квитанцією №37 від 02 січня 2023 року, а саме у розмірі 536,80 (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя М. М. Перекопський