ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року

м. Харків

справа № 619/3658/19

провадження № 22-ц/818/431/23

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивач та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за основним та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за основним та зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

треті особи: Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області, П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року постановлене суддею Болибок Є.А.

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 11 березня 1994 року між нею та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилася донька ОСОБА_3 . На підставі рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 23 травня 2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Під час перебування в шлюбі подружжям побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 ( надалі Будинок). Після розірвання шлюбу, за домовленістю між колишнім подружжям, в Будинку залишився проживати ОСОБА_4 . Проте, незважаючи на це позивачка мала вільний доступ до Будинку та вважала його спільною власністю. Від свого права на частку майна у спільній власності подружжя позивачка не відмовлялася та не вважала його порушеним. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є його мати ОСОБА_5 , донька ОСОБА_3 та онука ОСОБА_6 . Спадкоємці у встановлений законом строк звернулися до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області із заявами про прийняття спадщини. Однак, при видачі їм свідоцтв про право на спадщину державний нотаріус не звернула увагу на те, що Житловий будинок набуто під час перебування ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, а тому Будинок є спільною сумісною власністю подружжя та, відповідно предметом спадщини є не Будинок в цілому, а його 1/2 частина. За таких обставин, відповідачі повинні були отримати свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/6 частці кожному. ОСОБА_5 прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після її смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися відповідачі у справі. П`ятою харківською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 510/2018 В теперішній час відповідачі намагаються оформити право власності на Будинок в порядку спадкування, не враховуючи той факт, що спірний будинок є сумісною власністю подружжя та позивачці належить 1/2 його частина.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , видані 16 травня 2018 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області: серія і номер 1-462 на ім`я ОСОБА_3 та серія і номер 1-464 на ім`я ОСОБА_7 та визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовим будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом ( а.с. 67 75).

Зустрічний позов обґрунтований тим, що до одруження з ОСОБА_1 ОСОБА_4 був одружений з ОСОБА_8 . Від зазначеного шлюбу народилася ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є її матір`ю.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

16 травня 2018 року на належне ОСОБА_4 нерухоме майно Дергачівською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно його матері ОСОБА_5 на 1/3 частку, дочці ОСОБА_3 на 1/3 частку та онуці ОСОБА_11 на 1/3 частку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ( як правнука останньої за правом представлення після смерті її онуки ОСОБА_12 ) звернулась з заявою щодо оформлення спадкових прав на 1/3 частку Будинку.

Постановою державного нотаріусу п`ятої харківської нотаріальної контори від 03 серпня 2019 їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що документи, які підтверджують право власності на нерухоме майно утримуються іншим спадкоємцем ОСОБА_3 .

Отже, на даний час власниками спірного домоволодіння (згідно даних реєстру речових прав на нерухоме майно) є померлий ОСОБА_4 , його дочка ОСОБА_3 та онука ОСОБА_7 .

Проте, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не визнають її спадкові права, утримують документи не надаючи їх до нотаріальної контори.

Тому ОСОБА_13 просила: визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті діда ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати якого ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/6 частку спадщини, що складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та разом із вже належною їй часткою визнати її власником частки даного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 , мати якої ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарсько-побутовим будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті діда ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати якого ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 263,33 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 дізналась про порушення права власності щодо спірного житлового будинку у 2006 році, коли виїхала зі спірного житлового будинку після розірвання шлюбу. Трирічний строк позовної давності, в межах якого, ОСОБА_1 мала право звернутися до суду з вимогами про поділ спільного майна, сплив. Тому захистити порушене право власності позивачки на 1/2 частину спірного житлового будинку неможливо у зв`язку із спливом позовної давності. Оскільки мати померлого ОСОБА_4 ОСОБА_5 також померла, то 1/3 частка спадщини, що залишилася неоформленою має бути розподілена порівну між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/6 частці. Разом з тим, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 травня 2018 року вже є власником 1/3 частини житлового будинку тому у задоволені позову в про визнання її власником частки належить відмовити.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_14 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги задовольнити частково.

Апеляційна скарга мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_2 було придбано в період шлюбу з ОСОБА_4 , після розірвання шлюбу нотаріус повідомила, що їй належить частина житлового будинку. Між нею та ОСОБА_4 було досягнуто домовленості про користування житловим будинком, колишній чоловік залишився там мешкати, а вона завжди мала вільний доступ до будинку. Після смерті ОСОБА_4 вона його поховала, від спадщини не відмовлялась. Про порушення свого права дізналась тільки у травні 2018 року, після видачі відповідачам Дергачівською державно нотаріальною конторою Харківській області свідоцтва про право спадщину.

Крім того, судом першої інстанції невірно визначено частки у майні, ОСОБА_2 належить не 1/6, а 1/12 частка у будинку. Після смерті ОСОБА_4 вони отримали вдвічі більшу частку у спадщину, оскільки нотаріусом не враховано, що позивачці належить частка будинку.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 липня 2020 року рішення суду першої інстанції змінено. Визнано за ОСОБА_2 , мати якої ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарсько-побутовим будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, постанова Харківського апеляційного суду від 07 липня 2020 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що судами правильно встановлено, що спірний будинок побудований за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя. Тому висновки апеляційного суду про недоведення ОСОБА_1 заявлених нею позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частини спірного будинку, не відповідають презумпції спільності права власності подружжя на майно. При визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб або почали проживати окремо, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. Суди встановили, що позивач дізналася про порушення своїх прав у 2006 році, але не навели мотиви з яких вони дійшли такого висновку та не перевірили коли саме між колишнім подружжям виник спір з приводу нерухомого майна.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.ч. 2, 4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_15 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 .

Згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_2 ОСОБА_16 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , її батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_17 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_18 перебували у шлюбі, який 21 травня 1987 року було розірвано.

17 вересня 1993 року ОСОБА_16 уклала шлюб із ОСОБА_19 та змінила прізвище на ОСОБА_20 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_4 .

Згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_5 ОСОБА_11 народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 , її батьками записані ОСОБА_19 та ОСОБА_12 .

11 березня 1994 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_21 , після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_22 .

Даними свідоцтва про народження НОМЕР_6 підтверджується, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_12 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_7 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11.12.2003 на підставі рішення виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області № 194 від 11.11.2003, ОСОБА_4 набув право власності в цілому на житловий будинок з господарсько-побутовим будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_8 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, про що 19 липня 2006 року складено відповідний актовий запис №177.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_9 .

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 16.05.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 1-462, виданим Дергачівською державною нотаріальною конторою, спадкоємцями майна ОСОБА_4 , є його мати ОСОБА_5 , його дочка ОСОБА_3 та онука ОСОБА_11 . Вказане свідоцтво видане ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16.05.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 1-464, виданим Дергачівською державною нотаріальною конторою, спадкоємцями майна ОСОБА_4 , є його мати ОСОБА_5 , його дочка ОСОБА_3 та онука ОСОБА_11 . Вказане свідоцтво видане ОСОБА_11 .

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 176701881 від 08.08.2019 житловий будинок з господарсько-побутовим будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 . Розмір частка кожного складає: 1/3.

29 вересня 2018 року ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_23 та змінила прізвище на ОСОБА_24 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_10 від 29 вересня 2018 року.

Відповідно до постанови державного нотаріуса П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори від 23 серпня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з господарсько-побутовим будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , після померлої ОСОБА_5 , у зв`язку з не поданням оригіналів документів на нерухоме майно, що підтверджують належність майна спадкодавцю на праві власності.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегія суддів застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини 4 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

При вирішенні спору суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Судом установлено, що право власності на спірний житловий будинок ОСОБА_4 отримав 11 грудня 2003 року під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .

Отже, на спірний житловий будинок у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 виникло право спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них ( ст. 28 КпШС України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що про порушення права власності щодо спірного житлового будинку ОСОБА_1 дізналася у 2006 році коли виїхала зі спірного житлового будинку після розірвання шлюбу. Трирічний строк позовної давності, в межах якого, ОСОБА_1 мала право звернутися до суду з вимогами про поділ спільного майна, сплинув. За таких обставин, не дивлячись на те, що права ОСОБА_1 порушені, усунути ці порушення шляхом визнання права власності на частину спірного житлового будинку неможливо у зв`язку із спливом позовної давності.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Stubbings and Others v. the United Kingdom"; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012 зазначив, що "для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми (стаття 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Отже, за змістом частини першої статті 261 ЦК України законодавець виходить (в оцінці початку перебігу позовної давності) не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти".

Визначаючи початковий момент перебігу позовної давності у спірних відносинах, суд вважав , що право на позов у ОСОБА_1 виникло з 2006 року - після розірвання шлюбу та зміни місця проживання. Саме з чого час у остання не користувалася спірним житловим будинком. Оскільки ОСОБА_1 тривалий час не заявляла своє право на спірний будинок - позовна давність на час звернення до суду сплила.

Оскільки судом не було встановлено, коли позивач об`єктивно мала можливість дізнатися про порушення свого права, судова колегія вважає висновок суду про пропуск позивачкою строку позовної давності необґрунтованим.

Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К." та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Наведеного суд не врахував та помилково вважав, що початок перебігу позовної давності потрібно пов`язувати з часом розлучення подружжя ОСОБА_22 та виїздом позивачки на інше місце проживання.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 набула права власності на частину спірного Будинку під час шлюбу та матеріали справи не містять доказів того, що за життя між колишнім подружжям ОСОБА_22 існував спір з приводу поділу Будинку та у позивачки існували перешкоди в користуванні Будинком, судова колегія вважає, що ОСОБА_4 не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у травні 2018 року, після отримання спадкоємцями ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину. Таким чином позивачка довела відстуність у неї можливості дізнатися про порушення свого цивільного права раніше.

Отже, апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не пропустила строк позовної давності та наявність підстав для визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, оскільки він був набутий під час шлюбу з ОСОБА_4 .

Зазначене свідчить про те, що об`єктом спадкування після смерті ОСОБА_4 була лише частина Будинку, тому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , видані 16 травня 2018 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області: серія і номер 1-462 на ім`я ОСОБА_3 та серія і номер 1-464 на ім`я ОСОБА_7 належить визнати частково недійсними та визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_7 по 1/6 частині Будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Судова колегія також погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковий висновок суду щодо розміру успадкованої ОСОБА_7 частини Будинку після смерті ОСОБА_5 .

Так матеріали справи містять докази того, що після смерті ОСОБА_4 , його мати ОСОБА_5 у встановленому законом порядку прийняла спадщину, що складається з 1/6 частини Будинку ( т. 2 а.с.34 зворіт).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла ( т.1 а.с.21) . За життя свідоцтво про право на спадщину після смерті сина не оформила, проте зазначене не позбавляє її спадкоємців права на спадкування.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Статтями 1261-1265 ЦК передбачено 5? черг спадкування за законом, які у визначеному законодавством порядку закликаються до спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, другий з подружжя та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Також у п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї.

Спадкування за правом представлення регулюється ст. 1266 ЦК, яка визначає коло спадкоємців за законом, котрі закликаються до спадкування у випадку смерті їхнього родича до відкриття спадщини. Так, одна особа, у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини. За правом представлення можуть спадкувати онуки, правнуки, прабаба, прадід, племінники, двоюрідні брати та сестри. Цей перелік осіб є вичерпним та розширенню не підлягає.

Спадкоємець за заповітом або за законом, який помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями статті 1266 ЦК України, якою передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини; прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Отже, спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем.

Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.

Згідно матеріалів справи спадкоємцями однієї черги померлої ОСОБА_5 є онука ОСОБА_3 та правнука ОСОБА_13 ( за правом представлення після смерті матері ОСОБА_12 , яка була онукою спадкодавця та померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

Згідно даних спадкової справи ОСОБА_13 15.05.2018 року звернулась з заявою про прийняття спадщини ( т.2 а.с. 19 27).

Постановою державного нотаріуса П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори від 23 серпня 2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з не поданням оригіналів документів на нерухоме майно, що підтверджують належність майна спадкодавцю на праві власності ( т.2 а.с. 138).

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оскільки відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину зумовлює відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, судова колегія вважає, що зустрічний позов ОСОБА_13 про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 підлягає задоволенню частково, а саме за позивачкою належить визнати право влансості на 1/12 частину Будинку.

З огляду на вищезазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення у справі скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення основного та зустрічного позову.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню, то відповідно до положень ст.. 141 ЦПК України належить здійснити перерозподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія та номер 1-462 видане Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області 16.05.2018 на ім`я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарсько-побутовим будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія та номер 1-464 видане Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області 16.05.2018 на ім`я ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарсько-побутовим будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зустрічний позов за ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 , мати якої ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/12 частину житлового будинку з господарсько-побутовим будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 790 (сімсот дев`яносто ) грн судового збору сплаченого у суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук