Справа № 161/4681/19
Провадження № 2/161/940/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Октисюк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,-

в с т а н о в и в :

20 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 13.09.2010 між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Житлово-будівельним кооперативом «Волинь-1» укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого, позивач мав набути у власність квартиру АДРЕСА_1 та 0.06 га земельної ділянки для обслуговування частини будинку за умови сплати 550 000 грн., з розрахунку 5 000 грн. за 1 кв.м.Свої зобов`язання ОСОБА_1 виконав належним чином, кошти сплатив. Будинок, який складався з двох квартир, був збудований у 2012 році. Позивач та інший співвласник цього будинку ОСОБА_2 отримали ключі від квартир (відповідно №1 та №2) та в подальшому вселилися до вказаних квартир.

Власником земельної ділянки станом на дату укладення договору про спільну діяльність була ОСОБА_3 13 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 відчужила земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2 , де було збудовано двоквартирний житловий будинок, ОСОБА_2 , який 26 березня 2014 року зареєстрував своє право власності на земельну ділянку кадастровий номер :21:112:0074. В подальшому ОСОБА_2 провів поділ земельної ділянки на дві земельні ділянки, площею 0,5 га, кадастровий номер :21:112:0074, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку (присадибна ділянка) квартири АДРЕСА_3 , та площею 0,5 га , кадастровий номер :21:112:0073, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку ( присадибна ділянка) квартири АДРЕСА_4 .

21.08.2014 ОСОБА_2 оформив право власності на квартиру АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_6 . Після чого ОСОБА_4 звернувся в суд з позовними вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_3 , інвестування будівництва якої здійснював позивач.

Вважає, що ОСОБА_3 не мала права відчужувати частину земельної ділянки, яка мала належати позивачу, як власнику квартири АДРЕСА_3 , що необхідна для обслуговування частини будинку.

З врахуванням викладеного, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 13 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частині земельної ділянки площею 0,06 га.

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.

15 липня 2019 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпідставність позовних вимог, а також заявляє про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог.

27 серпня 2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21 серпня 2014 року.

Ухвалою Луцького міськрайоного суду Волинської області від 25 червня 2021 року провадження у справі поновлено.

Від представника позивача адвоката Терещука Ю.О. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Москвичов С.І. подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 13 вересня 2010 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ЖБК «Волинь-1» укладено договір про спільну діяльність. Предметом цього договору була спільна діяльність у будівництві індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , а саме 1/2 частини житлового будинку, на взаємовигідних умовах, а саме: квартири за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 110 кв. м, та земельна ділянка площею 0,06 га. Визначені за цим договором роботи повинні були бути виконані у термін до листопада 2010 року. Згідно з цим договором (пункт 2.1) розрахунки між сторонами здійснюються за розрахунками вартості одного квадратного метра загальної площі, яка включала фактичні витрати виконавця на будівництво будинку, будівельних мереж, і становить 5 000,00 грн за 1 кв. м загальної площі житла, строк виконання робіт встановлений до листопада 2010 року. За умовами цього договору ОСОБА_3 зобов`язувалася надати замовнику ОСОБА_1 1/2 частини площі житлового будинку (пункт 3.2), ОСОБА_5 зобов`язувався забезпечити внесення коштів для авансування будівництва та оплати виконаних робіт (пункт 3.1), ЖБК «Волинь-1» зобов`язувався здійснити діяльність із замовлення та ведення будівельних робіт з будівництва житлового будинку.

ОСОБА_1 на виконання умов вказаного договору в період з 05 жовтня до 23 грудня 2010 року сплатив ЖБК «Волинь-1» грошові кошти в розмірі 550 000,00 грн, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера.

ЖБК «Волинь-1» припинив свою діяльність 09 квітня 2013 року за рішенням засновників.

13 грудня 2013 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу відчужила ОСОБА_2 земельну ділянку на за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,10 га.

В подальшому, ОСОБА_2 , придбавши земельну ділянку на за адресою, АДРЕСА_2 , площею 0,10 га, поділив її на дві земельні ділянки: площею 0,5 га , кадастровий номер :21:112:0074, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку ( присадибна ділянка) квартири АДРЕСА_3 , та площею 0,5 га, кадастровий номер :21:112:0073, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку (присадибна ділянка) квартири АДРЕСА_4 .

Після завершення будівництва двоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_2 ОСОБА_2 оформив право власності на квартири АДРЕСА_5 і АДРЕСА_7 як на новостворене нерухоме майно. Також ОСОБА_2 оформив право власності на спірну земельну ділянку.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна від 29 вересня 2015 року земельна ділянка на АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :21:112:0074, 26 березня 2014 року зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 26 березня 2014 року Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області; земельна ділянка на АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :21:112:0073, 26 березня 2014 року зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 , виданого 26 березня 2014 року Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області; квартира АДРЕСА_4 , яка розташована на земельній ділянці, кадастровий номер :21:112:0073, 21 серпня 2014 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 , виданого 21 серпня 2014 року Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області; квартира АДРЕСА_3 , яка розташована на земельній ділянці, кадастровий номер :21:112:0074, 21 серпня 2014 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 , виданого 21 серпня 2014 року Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області.

Постановою Волинського апеляційного суду від 17 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21 серпня 2014 року задоволено, визнано недійсним свідоцтво про право власності серія та номер: НОМЕР_4 , видане 21 серпня 2014 року на ім`я ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_3 , яка розташована на земельній ділянці, кадастровий номер :21:112:0074.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, за змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності.

Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

У спірних правовідносинах позивач не був стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, однак є заінтересованою особою, який в силу вимог частини третьої статті 215 ЦК України набув право на звернення до суду з цим позовом.

Заявляючи позовні вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки позивач вказує, що укладенням оспорюваного правочину порушено його право на частину земельної ділянки площею 0,06 га, оскільки він, як замовник будівництва частини житлового будинку відповідно до договору про спільну діяльність, яка в подальшому збудована на кошти ОСОБА_1 , має право на отримання у власність частини земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної йому частини будинку.

В ході судового розгляду встановлено, що станом на дату розгляду справи, право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 не зареєстровано за ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Також, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 523/8951/20 (провадження № 61-10813св21).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявляючи позовні вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки позивач вказує, що укладенням оспорюваного правочину порушено його право на частину земельної ділянки площею 0,06 га, оскільки він, як замовник будівництва частини житлового будинку відповідно до договору про спільну діяльність, яка в подальшому збудована на кошти ОСОБА_1 має право на отримання у власність частини земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної йому частини будинку.

Однак, як встановлено в ході розгляду справи, станом на дату розгляду справи, ОСОБА_1 не зареєстрував за собою право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

Крім того, як встановлено в ході розгляду справи, позивачем оспорюється договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :21:112:0036 за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,10 га, яка в подальшому була поділена ОСОБА_2 на дві земельні ділянки, площею 0,5 га, кадастровий номер :21:112:0074, та площею 0,5 га , кадастровий номер :21:112:0073.

Таким чином, на час звернення з позовом до суду та дату розгляду справи земельна ділянка, яка була предметом відчуження за оспорюваним договором, поділена на дві земельні ділянки, яким присвоєно нові кадастрові номери.

Суд приходить до висновку, що відчужуючи земельну ділянку площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не враховано право ОСОБА_1 на частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування частини житлового будинку за укладеними з ним договором про спільну діяльність.

Однак, заявляючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки в частині продажу земельної ділянки площею 0,6 га, позивач не надає доказів того, що саме ця частина земельної ділянки необхідна для обслуговування частини житлового будинку, яка збудована за рахунок його коштів відповідно до договору про спільну діяльність. Також не вказує та не обгрунтовує належними доказами, чому договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним саме в частині 0,6 га земельної ділянки.

Таким чином, на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, що є самостійною підставою для відмовив позові.

Щодо доводів відповідача про пропущення позивачем строків позовної давності, то суд констатує наступне.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права чи обрання неефективного способу захисту порушених прав не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Керуючись статтями 77-80, 247, 263, 264, 265, 268, 273, 293, 294, 315, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту рішення - 09 березня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М. Філюк