ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1357/20Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/817/30/23 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

секретаря судового засідання Дідух М.Є.,

за участі:

представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н.М.,

представника ОСОБА_2 - адвоката Скиби В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 606/1357/20 за апеляційними скаргами адвоката Сампари Надії Миронівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року та додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2022 року по справі №606/1357/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя. Зокрема, у позові позивач просить в порядку поділу майна подружжя стягнути із відповідача в його користь 73500 грн. вартості автомобіля марки «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб., д.н.з. НОМЕР_1 .

Вказує, що під час перебування сторін у шлюбі, який був розірваний рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2019 року, ними придбано автомобіль марки «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб., вартість якого становить 147000 грн., яка підтверджується роздруківками з Інтернет ресурсу «Авто Ріа», долученими до позову.

Зазначає, що оскільки в добровільному порядку ОСОБА_1 відмовляється будь-яким чином проводити поділ вказаного майна подружжя, тому просить стягнути з останньої компенсацію вартості вказаного автомобіля.

Відповідач ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до позивача ОСОБА_2 , в якому просить визнати автомобіль марки «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб., д.н.з. НОМЕР_1 , об`єктом її особистої приватної власності.

Зокрема зазначає, що спірний автомобіль нею було придбано особисто за кошти, які вона позичила у брата ОСОБА_3 , що підтверджується долученою нею до зустрічного позову розпискою. Крім того вказує, що даний автомобіль зареєстрований на неї, що є підтвердженням її особистої власності.

Також зазначає, що даний автомобіль нею був придбаний в період, коли вона з ОСОБА_2 разом не проживала та не вели спільного господарства, а одразу після покупки авто виїхала за кордон щоб повернути позичені кошти. Вказує, що на час перебування у шлюбі та реєстрації автомобіля позивач за первісним позовом не заперечував того, що цей автомобіль належить їй.

Вказує, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином вважає, що спірний автомобіль є її особистою власністю, а тому просила суд визнати цей транспортний засіб об`єктом її приватної власності.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільногомайна подружжя задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 73500 грн. в рахунок грошової компенсації належної йому частини автомобіля марки «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб., номер кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , набутого в шлюбі.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 840.80 грн. сплаченого судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 . Про визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності задовольнити повністю.

Вказує, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зокрема зазначає, що вона придбала спірний автомобіль за кошти, які вона позичила у рідного брата, що підтверджується письмовою розпискою та показаннями свідків, а доводи ОСОБА_2 про те, що кошти на цей автомобіль позичав він не відповідає дійсним обставинам справи.

Крім того вказує, що судом протиправно взято до уваги роздруківку з Інтернет ресурсу Авто Ріа, згідно з якою вартість аналогічного автомобіля складає 147 000 грн., оскільки згідно з митної декларації документально підтверджено, що вартість цього автомобіля складає 42 825, 73 грн. і нею саме за таку суму було придбано дане авто. При цьому зазначає, що суд також безпідставно не взяв до уваги вартість автомобіля, за яку нею він був відчужений, а саме за 128 600 грн., що підтверджується договором комісії від 29 листопада 2021 року ПП Кайрос авто №7895/21/001624.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Скиба В.М. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року залишити без змін, оскільки вважає його законним та обгрунтованим.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанці ухвалив рішення з дотримання норм процесуального та матеріального права, а тому підстав для його скасування немає.

Вказує, що суд першої інстанції вірно встановив усі обставини справи в тому числі вартість автомобіля, яку слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Крім того зазначає, що в матеріалах справи міститься також і боргова розписка ОСОБА_2 про отримання коштів у борг для купівлі автомобіля, що підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 .

При цьому вказує, що на вимогу представника позивача оригінал боргової розписки ОСОБА_1 так і не був наданий, а в матеріалах справи міститься лише його копія. Поряд з цим, свідок ОСОБА_3 в судове засідання так і не зявився та не підтвердив факту надання коштів для придбання автомобіля, а мати ОСОБА_1 , даючи показання в суді зазначила, що сторони купили спірний автомобіль частково за збереження, а частково за кошти, отримані від продажу попереднього транспортного засобу, який перебував у них.

Також просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, надану ОСОБА_2 за розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Додатковим рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2022 року заяву представника позивача ОСОБА_2 -адвоката Скиби В.М. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено повністю.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18892 грн.

Не погоджуючисьз додатковим рішення суду представник ОСОБА_1 - адвокат Сампара Н.М. подала апеляційну скаргу, в якій просила додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про вирішення питання щодо витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Вказує, що розмір витрат на правничу допомогу, заявлений авдокатом ОСОБА_5 є неспіврозмірним з тяжкістю даної справи та виконаною ним роботою. Зазначає, що адвокатом складено один процесуальний документ позовна заява, тому 3778,4 грн. за підготовку процесуальних документів є явно завищеною ціною. Крім того вказує, що оскільки справа належить до категорії незначної складності, тому вартість ознайомлення з матеріалами справи не може становити 1889,2 грн., а надання консультації - 3788,4 грн.

Поряд з цим вказує, що з доданого адвокатом Скибою В.М. договору про надання правової допомоги не вбачається умов щодо порядку обчислення форми та ціни послуг, що надавалися, а тому такі послуги відшкодуванню не підлягають.

Також зазначає, що матеріальне становище ОСОБА_1 не дозволяє самостійно оплатити витрати на правову допомогу ОСОБА_2 , оскільки на її утриманні знаходяться двоє спільних з ним неповнолітніх дітей.

У відзиві на дану апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Скиба В.М. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2022 року залишити без змін, оскільки вважає його законним та обгрунтованим.

Зокрема зазначає, що представник належним чином не підтвердив обставини вказані в апеляційній скарзі.

Також не відповідають фактичним обставинам справи заперечення апелянта про розбіжність наданих послуг у Договорі та Акті виконаних робіт, оскільки вони є ідентичними і зазначенням однакових розмірів. Актами приймання-передачі наданих послуг № 1/10/06 від 22 червня 2022 року, № 2/10/06 від 27 червня 2022 року належним чином підтверджено понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18892 грн.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Сампара Н.М. просила задовольнити апеляційні скарги з підстав, викладених у них.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Скиба В.М. просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року та додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2022 року залишити без змін, оскільки вважає їх законними та обгрунтованими.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленої ухвали суду, заслухавши учасників справ, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представник ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н.М. на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга представник ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н.М. на додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2022 року до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не в повній мірі відповідає.

Судом встановлено, що 22 травня 2006 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 уклали шлюб, який ними 24 жовтня 2019 року розірвано.

Під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб., д.н.з. НОМЕР_1 , який 21 лютого 2019 року зареєстровано за відповідачем.

Згідно з долученими до позовної заяви за первісним позовом роздруківками з Інтернет ресурсу «Авто Ріа» вартість автомобіля марки «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб., становить 147000 грн.

Згідно з інформації, наданої РСЦ ГСЦ МВС в Тернопільській області від 23 червня 2020 року, станом на 23.06.2020 власником автомобіля марки «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб., д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_1 на підставі вантажно митної декларації (ВМД) UA403010/2019//003495 від 12.02.2019.

Згідно з наявною в матеріалах справи розпискою від 01.02.2019 ОСОБА_1 від ОСОБА_3 отримала в борг 90 000 грн. для покупки автомобіля «RENAULT MEGANE», 2003 року випуску».

Відповідно до наявної в матеріалах справи розписки від 02.02.2019 ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_4 4 000 доларів США для покупки автомобіля «RENAULT MEGANE», 2003 року випуску»

Згідно з інформацію Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області від 28 квітня 2022 року, з 21 лютого 2019 року по 16 грудня 2021 року за ОСОБА_1 був зареєстрований автомобіль марки «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб, д.н.з. НОМЕР_1 , а з 16 грудня 2021 року вказаний автомобіль на підставі договору комісії від 29 листопада 2021 року ПП «Кайрос авто» № 7895/21/001624, договору купівлі продажу від 30 листопада 2021 року ПП «Кайрос авто» № 7895/21/001624, акту огляду № 7895/21/001624 ПП «Кайрос авто» перереєстрований в ТСЦ № 4643 РСЦ ГСЦ МВС в Львівській області на ОСОБА_6 (нового власника).

Задовільняючи позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки «RENAULT MEGANE SCENIC» придбано сторонами під час шлюбу, за їх спільні кошти, а тому такий автомобіль належить до спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення частини вартості транспортного засобу автомобіля марки «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб, що складає 73500 грн.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний автомобіль належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому відповідачу за первісним позовом необхідно компенсувати 1/2 його вартості в користь позивача, оскільки ОСОБА_1 відчужила автомобіль без згоди ОСОБА_2 . Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо самої вартості спірного автомобіля, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 61 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

За положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (стаття 71 СК України).

Згідно зі статтею 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Зазначена правова позиція висловлена впостанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа № 6-843цс17).

Разом з тим, ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій відповідачка ОСОБА_1 не спростувала презумпції спільної сумісної власності подружжя на вказаний автомобіль.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірний автомобіль нею було придбано за власні кошти свого підтвердження в ході розгляду справи не знайшли і з матеріалів справи цього не вбачається.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що автомобіль «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб., д.н.з. НОМЕР_1 є спільною власністю подружжя.

Що стосується вартості автомобіля та суми компенсації ОСОБА_2 від 1/2 вартості спірного автомобіля, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 (провадження № 61-3703св19), від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20).

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України.

В цій справі ОСОБА_2 просив суд провести поділ спільного майна подружжя, а саме автомобіля в тому числі шляхом присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя автомобіля «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб., д.н.з. НОМЕР_1 .

Судом першої інстанції було встановлено, що спірний автомобіль відповідачкою було відчужено на підставі договору комісії від 29 листопада 2021 року ПП «Кайрос авто» № 7895/21/001624, договору купівлі продажу від 30 листопада 2021 року ПП «Кайрос авто» № 7895/21/001624. При цьому будь-яких даних щодо надання позивачем згоди на продаж автомобіля матеріали справи не містять.

Так, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя судам треба враховувати, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Така правова позиція висловлена у пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

На підтвердження вартості належного бувшому подружжю на праві спільної сумісної власності автомобіля марки «RENAULT MEGANE», 2003 року випуску» позивачем до позовної заяви додано витяг з інтернет ресурсу Авто Ріа, згідно з яким вартість аналогічного автомобіля становить 147 000 грн. Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги даний доказ, який не є належним, оскільки не свідчить про те, що вартість спірного автомобіля складає саме таку суму, враховуючи також і той факт, що позивачка у зустрічній позовній заяві не погоджувалась з такою вартістю, і зазначала, що даний автомобіль був придбаний за 42 852, 73 грн.

Так, для встановлення ринкової вартості подібного автомобіля, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, 7 листопада 2022 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Скиба В.М. подав до суду клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи для встановлення ринкової вартості подібного автомобіля, яке ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 7 листопада 2022 року було задоволено та зупинено на час проведення експертизи провадження у справі.

03 лютого 2023 року у звязку з надходженням до суду висновку експертизи по вказаному автомобілю провадження у справі було відновлено.

Як вбачається з висновку судової автотоварознавчої експертизи від 31.01.2023 №970/22-22 середня вартість автомобіля «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см. куб. складає 138075,72 грн.

Таким чином, із врахуванням обставин справи, а також наведеної вище експертизи, колегія суддів вважає, що до стягнення з ОСОБА_1 підлягає 1/2 вказаної вище вартості автомобіля, а саме 69037,86 грн. в користь ОСОБА_2 ..

Доводи апеляційної скарги про те, що дійсна вартість транспортного засобу встановлена довідками-рахунками при його купівлі і складає 42 825, 73 грн., не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення місцевого суду в частині визначення вартості спірного автомобіля та, відповідно, в частині компенсації за рахунок ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1/2 частини автомобіля «RENAULT MEGANE SCENIC», 2003 року випуску», об`єм двигуна 1598 см куб., номер кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 .

Що стосується додаткового рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2022 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, з яким не погоджується представник ОСОБА_1 - адвокат Сампара Н.М., то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинстває відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами(стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК Українисудові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 рокуу справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

З матеріалів справи вбачається, що 21.07.2022 року представником ОСОБА_1 подано заперечення на заяву про вирішення питань щодо витрат на професійну правничу допомогу де викладено загальні заперечення проти задоволення заяви ОСОБА_2 , зазначається, що витрати неспівмірні та в ОСОБА_1 матеріальне становище не дозволяє самостійно оплатити витрати на правничу допомогу.

Разом із тим, у пунктах 150-151 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) вказано, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу має бути належним чином мотивовано.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Дані висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постановах Верховн Суду від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц.

У справі, яка переглядається, представником позивача за первісним позовом ОСОБА_2 - адвокатом Скибою В.М. на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано належним чином завірені копії: договору від 10 червня 2020 року про надання правової (правничої) допомоги, укладеного між адвокатом Скибою В.М. та Ольховим О.М., розрахунок судових витрат для надання правничої допомоги адвоката, Актів приймання-передачі наданих послуг № 1/10/06 від 22 червня 2022 року та № 2/10/06 від 27 червня 2022 року, згідно з якимим понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу становлять загалом 18892 грн.

Відповідно до договору про надання правової допомоги сторони погодили оплату за надані послуги адвоката у таких розмірах: 1. попереднє опрацювання матеріалів - одна година роботи - 1889,2 гривень; 2. опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи - 2 години- 3778.4 гривень; 3. підготовка процесуальних документів - 2 години - 3778,40 гривень; участь у судових засіданнях (одне засідання незалежно від причин перерви чи відкладення) - 1 година - 1889.20 гривень.

Доводи в апеляційній скразі про те, що розмір витрат на правничу допомогу, заявлений авдокатом ОСОБА_5 є неспіврозмірним з тяжкістю даної справи та виконаною ним роботою, а також те, що з договору про надання правової допомоги не вбачається умов щодо порядку обчислення форми та ціни послуг, що надавалися, є необгрунтованими, оскільки відповідно до договору про надання правової допомоги адвокат Скиба В.М. та ОСОБА_2 погодили оплату за надані послуги адвоката у розрахунку 1889,2 грн. за одну годину роботи. Крім того адвокатом було витрачено загалом 10 год. роботи, що підтверджується Актами приймання-передачі наданих послуг № 1/10/06 від 22 червня 2022 року та № 2/10/06 від 27 червня 2022 року, і стороною відповідача цих обставин не спростовано.

Доводи скаржника про те, що матеріальне становище ОСОБА_1 не дозволяє самостійно оплатити витрати на правову допомогу ОСОБА_2 , оскільки на її утриманні знаходяться двоє спільних з ним неповнолітніх дітей, є також не обгрунтованими та не підтверджені матеріалами справи. Будь-яких даних щодо скрутного матеріального становища ОСОБА_1 в матеріалах справи немає. Крім того, як було встановлено вище, відповідачка ОСОБА_1 здійснила відчуження спірного автомобіля за 128 600 грн., про що вона зазначила і у своїй апеляційній скарзі та підтверджується договором комісії від 29 листопада 2021 року ПП Кайрос авто.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване додаткове рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги не знайшли свого підтвердження, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2022 року - без змін.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України до судових витрат, зокрема належать витрати, пов`язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Експерт має право на оплату виконаної роботи та на компенсацію витрат, пов`язаних з проведенням експертизи і викликом до суду.

Згідно з пунктом 12 частини 3 статті 2 ЦПК основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

У частинах 1, пункти 1, 2, 3 частини 2, частина 9 статті 141 ЦПК щодо розподілу судових витрат між сторонами зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року змінено в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 грошової компенсації належної йому частини автомобіля та зменшено стягувану суму з 73500 грн. до 69 037,86 грн., тобто позов ОСОБА_2 задоволено на 93,93 %, тому і розподіл судових витрат підлягає зміні пропорційно задоволених вимог.

Як вбачається з Акту здачі-приймання експертизи №970/22-22 від 31.01.2023, вартість зазначеної експертизи складає 6795,72 і платником даної експертизи є ОСОБА_2 . Таким чином зазначена сума компенсації за проведення експертизи підлягає стягненню з ОСОБА_1 на 93,93%, що складає 6383,22 грн.

У відповідності до вказаних вище вимог Закону, сплачений ОСОБА_2 судовий збір за подання позову до суду першої інстанції підлягає стягненню з ОСОБА_1 лише в сумі 789,76 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, адвокатом Скибою В.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 на підтвердження наданих останньому адвокатських послуг надано договір про надання правової допомоги від 14 вересня 2022 року, укладений між ними для здійснення захисту інтересів ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, а також Акт приймання-передачі наданих послуг №1/10/07 від 29 вересня 2022 року.

Як вбачається з даного Акту, загальна вартість послуг адвоката в суді апеляційної інстанції становить 11 335, 4 грн.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Сампара Н.М. заперечила щодо стягнення зазначеної суми, вказавши, що вона явно завищена у відповідності до наданих адвокатом Скибою В.М. послуг та тяжкості справи.

На думку колегії суддів, з огляду на виконану адвокатом роботу, а саме подання двох відзивів на апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н.М., клопотання про призначення експертизи, а також участь у трьох засіданнях в суді апеляційної інстанції, зазначена в Акті сума є завищеною, а тому підлягає зменшенню до 5 000 грн., що буде відповідати критерію справедливості та пропорційності виконаній адвокатом роботі.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Сампари Надії Миронівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року задовольнити частково.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 в Користь ОСОБА_2 69 037,86 грн. в рахунок грошової компенсації належної йому частини автомобіля марки RENAULT MEGANE SCENIC, 2003 р.в., обєм двигуна 1598 см. куб., номер кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , набутого в шлюбі.

Стянути з ОСОБА_1 6383,22 грн. вартості проведеної судової автотоварознавчої експертизи №970/22-22 від 31.01.2023.

Стягнути з ОСОБА_1 сплачений ОСОБА_2 судовий збір в суді першої інстанції в сумі 789, 76 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 в Користь ОСОБА_2 5 000 грн. витрат на правову допомогу за розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу адвоката Сампари Надії Миронівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2022 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 березня 2023 року.

Головуючий

Судді