Постанова

Іменем України

09 березня 2023 року

місто Київ

справа № 296/1402/20

провадження № 61-9588св22

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Житомирська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 червня 2022 року, постановлене суддею Рожковою О. С., та постанову Житомирського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у лютому 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Житомирська міська рада, у якому просила:

- виділити в натурі майно, що належить ОСОБА_1 , а саме 477/928 ідеальної частки земельної ділянки, що відповідає розміру належної їй частки у спільній частковій власності із земельної ділянки, загальною площею 0, 0928 га, кадастровий номер :03:024:0009, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, загальною площею 0, 0928 га, кадастровий номер :03:024:0009, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_2 є співвласниками земельної ділянки, площею 0, 0928 га, що розташована на АДРЕСА_1 . Їй на праві власності належить 477/928 часток зазначеної земельної ділянки, а ОСОБА_2 - 451/928 частка.

ОСОБА_1 зазначала, що має намір виділити належну їй частку у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, проте сторони не дійшли добровільної згоди щодо вирішення цього питання. Просила суд при вирішенні спору врахувати варіант № 2 виділу частки земельної ділянки в натурі, зазначений у висновку експерта від 21 липня 2021 року № 491/21.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

ОСОБА_2 вважала за необхідне здійснити виділ частки позивача з урахуванням угоди від 08 жовтня 2004 року про фактичне користування земельною ділянкою, якій найбільше відповідає варіант № 3 висновку експерта від 21 липня 2021 року № 491/21.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 17 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, Корольовський районний суд м. Житомира задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд виділив у натурі майно, що належить ОСОБА_1 , а саме, 477/928 ідеальної частки земельної ділянки, що відповідає розміру належної їй частки у праві спільної часткової власності із земельної ділянки, загальною площею 0, 0928 га, кадастровий номер :03:024:0009, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до варіанта № 2 висновку експерта від 21 липня 2021 року № 491/21, за яким лінії розподілу земельних ділянок співвласників на плані проходять по точках, позначених цифрами:

І - співвласник ОСОБА_1 : площа земельної ділянки становить 0, 0477 га - ділянка № НОМЕР_1 (на плані позначено синім кольором), з урахуванням площі під будівлями. Ділянка № 1 - площею 0, 0477 га. Лінія розподілу ділянки проходить точками: 1-2-3-4-5-6-7-8-9-15-16-17-18-1 = 0, 0477 га, і на плані ділянку позначено синім кольором зі сторонами: 11, 45 м-5, 31 м-14, 44 м-0, 66 м-0, 75 м-14, 37 м-11, 16 м-10, 67 м-30, 74 м - по стіні будівлі - (15-16-17-18)-4, 60 м.

ІІ - співвласник ОСОБА_2 : площа земельної ділянки становить 0, 0451 га - ділянка № НОМЕР_2 (на плані позначено червоним кольором), з урахуванням площі під будівлями. Ділянка № 2 - 0, 0451 га. Лінія розподілу ділянки проходить точками: 1-18-17-16-15-9-10-11-12-13-14-1 = 0, 0451 га і на плані ділянку позначено червоним кольором зі сторонами: 4, 60 м - по стіні будівлі -

(18-17-16-15)-30, 74 м-10, 68 м-23, 79 м-5, 94 м-8, 18 м-5, 90 м-8, 31 м.

Суд припинив право спільної часткової власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, загальною площею 0, 0928 га, кадастровий номер :03:024:0009, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Здійснив розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що варіант № 2 виділу частки земельної ділянки в натурі, зазначений у висновку експерта від 21 липня 2021 року № 491/21, наближений до фактичного порядку користування земельною ділянкою, відповідає розміру часток кожного співвласника у праві спільної часткової власності на спірну земельну ділянку і не порушує їх права. Також суд врахував, що варіант № 3 висновку експерта не може бути взятий до уваги з огляду на встановлені експертом розбіжності, а також те, що відповідач, яка не погодилася з варіантами № 1 та № 2 висновку експерта, не заявила клопотання про призначення повторної експертизи.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 28 вересня 2022 року із використанням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким виділити в натурі частину земельної ділянки, загальною площею 0, 0928 га, кадастровий номер :03:024:0009, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , площею 0, 0477 га, та ОСОБА_2 , площею 0, 0451 га, максимально наближено до конфігурації угоди про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою від 08 жовтня 2004 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та фактичного користування співвласниками частинами земельної ділянки (варіант № 3 висновку експерта від 21 липня 2021 року № 491/21), яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 користуються на цей час; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з розглядом справи, витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 12 150, 00 грн, у суді апеляційної інстанції - 5 000, 00 грн, витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 3 603, 81 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_2 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16, від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16, у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 636/1088/15-ц (провадження № 61-16311св18), згідно з якими при вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначаючи варіанти користування, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, існування порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого немає підстав, то ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням розміру часток кожного співвласника у праві на нерухоме майно та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном;

- суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 у грудні 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 07 листопада 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі та відмовив у задоволенні клопотання про зупинення дії оскаржуваних судових рішень.

За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що сторони у справі отримали у спадщину від матері ОСОБА_3 в рівних частках житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 грудня 1999 року.

08 жовтня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали угоду, якою узгодили порядок використання та розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . За змістом цієї угоди пропорційний розмір частки ОСОБА_2 у спільній власності на будинок становить 1/2, на земельну ділянку - 0, 0464 га, а фактичний розмір земельної ділянки, якою вона користується, становить 0, 0451 га.

Згідно з державними актами на право власності на земельну ділянку від 21 червня 2005 року, серія ЯБ № 288948 та серія ЯБ № 288949, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 477/928 ідеальних часток земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1 , площею 0, 0477 га, а ОСОБА_2 - 451/928 ідеальна частка земельної ділянки, площею 0, 0451 га, за цією ж адресою.

Право, застосоване судом

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Також відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною четвертою статті 120 Земельного кодексу України

(далі - ЗК України) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з частиною першою статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності визначається насамперед угодою співвласників залежно від розміру їхніх часток у спільній власності, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів потрібно брати до уваги цю угоду.

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є усталений порядок користування майном, розмір часток співвласників, технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суди врахували, що 08 жовтня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 узгодили порядок використання та розпорядження земельною ділянкою, відповідно до якого фактичний розмір земельної ділянки, якою користується остання, становить 0, 0451 га.

В подальшому сторони отримали державні акти на право власності на земельну ділянку від 21 червня 2005 року, згідно з якими ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 477/928 ідеальних часток земельної ділянки (площа 0, 0477 га), а ОСОБА_2 - 451/928 ідеальна частка земельної ділянки (площа 0, 0451 га).

Зазначені державні акти не оспорювалися та не визнані судом недійсними.

Наведене свідчить, що сторони за своєю домовленістю відступили від рівності часток у праві власності на земельну ділянку.

ОСОБА_1 зазначала, що бажає виділити належну їй частку у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, проте їй не вдалося в досудовому порядку досягли згоди з ОСОБА_2 щодо вирішення цього питання, що слугувало підставою для звернення до суду з позовом.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року

у справі № 2114/2-3819/11 (провадження № 61-1070св19) наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.

З метою вирішення питання щодо можливості виділити сторонам в натурі належні їм частки у праві на земельну ділянку суд першої інстанції призначив у справі судову земельно-технічну експертизу.

Згідно з висновком судового експерта Лазарчук В. В. від 21 липня 2021 року № 491/21, складеного на виконання ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 07 квітня 2021 року, з урахуванням розміру належних сторонам часток у спільній власності та фактичного порядку користування земельною ділянкою співвласниками запропоновано два можливі варіанти виділу в натурі часток земельної ділянки, площею 0, 0928 га, кадастровий номер :03:024:0009, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , розмір частки якої становить 477/928, площа 0, 0477 га, та ОСОБА_4 , розмір частки якої 451/928, площа 0, 0451 га.

Також у цьому висновку експерт, надаючи відповідь на третє питання ухвали суду, вважав за можливе виділити в натурі частки у праві на спірну земельну ділянку з урахуванням угоди про порядок використання та розпорядження цією ділянкою від 08 жовтня 2004 року. Втім, експерт повідомив, що при порівнянні зазначеної угоди та фактичного користування земельною ділянкою встановлено таке: є розбіжності в промірах, водночас, оскільки земельна ділянка внесена до Публічної кадастрової карти України, має встановлені проміри, координати, тому варіанти мають чітко відповідати цим промірам; в угоді немає промірів по розподілу; немає будівлі, через яку проходить лінія розподілу в угоді.

Позивач ОСОБА_1 просила здійснити виділ частки земельної ділянки в натурі за варіантом № 2 висновку експерта. Також повідомила, що за наявності згоди відповідача ОСОБА_2 вона може погодитися з варіантом № 1 висновку.

Водночас ОСОБА_2 зазначала, що варіанти № 1 та № 2 висновку експерта не відповідають фактичному користуванню спірною земельною ділянкою, який здійснюється відповідно до варіанта № 3 цього висновку, не запропонованого експертом для поділу.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив, що запропоновані експертом варіанти виділу часток земельної ділянки в натурі № 1 та № 2 враховують фактичне користування співвласниками спірною ділянкою. Варіант № 3 висновку експерта, з огляду на встановлені розбіжності по третьому питанню експертизи, не може бути врахований під час вирішення питання про виділ в натурі частки земельної ділянки.

Також суд першої інстанції врахував, що відповідач, яка не погодилася із запропонованими експертом варіантами виділу в натурі часток земельної ділянки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , не заявляла клопотання про призначення повторної судової експертизи, тому дійшов переконання про можливість виділу частки земельної ділянки в натурі за варіантом № 2, що відповідає розміру часток кожного із співвласників у праві спільної часткової власності на спірну земельну ділянку, враховує фактичне користування нею співвласниками, не порушує їхніх прав.

Суд апеляційної інстанції не встановив підстав для здійснення виділу часток сторін у інший спосіб, аніж це вирішив суд першої інстанції. Також апеляційний суд зробив висновок, що варіант № 2 висновку експерта від 21 липня 2021 року № 491/21 передбачає можливість сторін безперешкодно обслуговувати належні їм частини житлового будинку та користуватися господарськими спорудами з дотриманням прав усіх співвласників.

Верховний Суд погоджується з наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки варіант № 2 висновку експерта забезпечує розумний баланс інтересів сторін як співвласників та максимально наближено враховує фактичний порядок користування спірною земельною ділянкою, що склався між сторонами та існує тривалий період часу.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що за обраним судами варіантом виділу в натурі частки земельної ділянки в неї буде мінімальна можливість доступу до утеплення будинку, вона буде позбавлена права безперешкодного доступу до своєї частини будинку, даху та частини зовнішньої огорожі, права на користування деревами, засадженими на частині ділянки, якою вона наразі користується.

Втім, такі доводи заявника не доведені належними, достатніми і допустимими доказами, спростовуються фото 1-10, що містяться у висновку експерта від 21 липня 2021 року № 491/21.Виділ частки за варіантом № 2 висновку експерта не позбавляє ОСОБА_2 права безперешкодного доступу до конструктивних елементів і споруд, зовнішніх стін частини будинку, яка знаходиться в її власності, можливості обслуговування та поточного ремонту стін і даху будинку, паркану.

Крім того, за існування визначених законодавством підстав, сторони мають право на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту в порядку, передбаченому главою 32 ЦК України та главою 16 ЗК України.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що немає підстав для виділу частини земельної ділянки за угодою про порядок користування та розпорядження земельною ділянкою від 08 жовтня 2004 року, оскільки експерт встановив, що є розбіжності в промірах та немає промірів по розподілу, зокрема, від будинку до паркану (вихід на АДРЕСА_1), хоча саме цей відрізок земельної ділянки є спірним. Всі інші відрізки земельної ділянки у всіх варіантах висновку експерта та угоді від 08 жовтня 2004 рокув цілому не містять значних відмінностей. Проте, оскільки земельна ділянка внесена до Публічної кадастрової карти України, має встановлені проміри, координати, тому варіант виділу частки має чітко враховувати всі проміри та координати, чого бракує в зазначеній угоді, відтак позбавляє можливості суд здійснити виділ часток саме за тим порядком, що графічно відображений в угоді співвласників.

Варіант № 3 виділу в натурі частки земельної ділянки між співвласниками не пропонувався експертом на розгляд суду, а лише виконаний як відповідь експерта на третє питання, поставлене судом в ухвалі від 07 квітня 2021 року про призначення судової земельно-технічної експертизи. Крім того, зазначений варіант не в повному обсязі дозволяє позивачу обслуговувати належну їй частину житлового будинку, тоді як він не повинен призводити до обмеження прав співвласників на користування своїм майном.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з ухваленими судовими рішеннями, а також до необхідності здійснення переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами попередніх інстанцій норм права.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про незастосування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16, від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16, у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 636/1088/15-ц

(провадження № 61-16311св18).

У наведених постановах зроблено висновки про те, що при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

З огляду на встановлені судами фактичні обставини, розбіжності та відсутність в угоді про порядок користування та розпорядження земельною ділянкою від 08 жовтня 2004 року певних промірів спірної земельної ділянки, необхідних для здійснення виділу часток саме за тим порядком, що графічно відображений в письмовій угоді між співвласниками, максимальну наближеність варіантів виділу № 1 та № 2 висновку експерта до усталеного порядку користування ділянкою, що склався між сторонами у справі, відповідність фактичним розмірам ділянок, що перебувають у власності сторін, та забезпечення дотримання розумного балансу інтересів обох співвласників, а також враховуючи те, що ОСОБА_1 просила здійснити виділ її частки згідно з варіантом № 2 висновку експерта, неспростованого ОСОБА_2 , яка зустрічних вимог не заявляла, на жоден із двох варіантів виділу, запропонованих експертом, не погодилася, Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову та виділ позивачу земельної ділянки згідно із запропонованим експертом варіантом № 2.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням наведених обставин справи, що переглядається, не суперечать висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 15 травня 2017 року

у справі № 6-841цс16, від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16 та висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 636/1088/15-ц (провадження № 61-16311св18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням браку повноважень у суду касаційної інстанції встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечать наведеним у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 30 серпня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак