Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді Алєйнікова В.О.

при секретарі Урла О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4 /в особі його законних представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 /

Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

про

визнання правочину недійсним та витребування майна

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позиції позивача.

У жовтні 2016 року ОСОБА_7 звернулась до суду з цим позовом.

1. У позові зазначила наступне.

1.1. З 1986 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 .

У період шлюбу вони придбали майно, в тому числі земельну ділянку площею 424 кв.м та житловий будинок по АДРЕСА_1 .

1.2. Проте, 15 листопада 2015 року ОСОБА_8 без її згоди передав спірне майно до статного фонду ТОВ «Анттей».

1.3. 24 листопада та 8 грудня 2015 року товариство отримало свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

11 лютого 2016 року ТОВ «Анттей», в особі директора та засновника ОСОБА_9 уклало договір дарування спірного майна на ім`я її внука - малолітнього ОСОБА_10 , від імені якого діяли його законні представники - батьки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

1.4. У квітні 2016 року ТОВ «Анттей» ліквідовано.

2. Спираючись про таке, а також про те, що внаслідок вказаних дій порушені її права співвласника, а також правила щодо дійсності угод позивачка просила суд визнати недійсним правочин - протокол №1 від 5листопада 2015 року загальних зборів засновників ТОВ «Анттей» про збільшення статутного капіталу за рахунок внесення майна ОСОБА_8 , визнати недійсними свідоцтво про право власності ТОВ «Анттей» на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , витребувати майно з незаконного володіння ОСОБА_10 та передати його у спільну власність її та ОСОБА_8 .

Позиції сторін під час судового розгляду кримінального провадження.

І......Під час судових засідань позивачка та її представник заявлені вимоги підтримували та наполягали на їх задоволенні.

1. Окрім іншого, позивачка вказувала про таке.

1.1.Вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 .

1.2. У 2007 році вони за взаємною згодою продали будинок АДРЕСА_2 та поділили між собою гроші, про що надали розписку один одному.

1.3. Після цього вони посварились, вона звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, та вони знов надали один одному розписки про те, що не будуть претендувати на майно один одного, що буде набуто за рахунок коштів, отриманих кожним з них внаслідок продажу будинку АДРЕСА_2 .

1.3. Проте, після цього вони помирились та продовжили спільне проживання та ведення спільного господарства, під час чого й був збудований спірний будинок на спільні кошти.

1.4. Позивачка також вказувала про те, що, надаючи розписки відповідачеві, вона розуміла, що вони не мають жодної юридичної сили та в подальшому не зможуть бути використаними, як доказ права власності.

З огляду на таке вона, на пряме запитання суду про таке, відповіла, що під час складання розписок обманувала ОСОБА_8 .

Спираючись про таке, позивачка

У судове засідання 09 березня 2023 року позивачка не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась у встановленому законом порядку, до суду надіслала заяву, у якій просила

2. Спираючись про таке, на задоволенні позовних вимог позивачка наполягала.

При цьому вона наполягала на тому, що бажає саме визнання права власності на спірний будинок та вселення до нього; проти можливості захисту її прав у інший спосіб, зокрема шляхом отримання грошової компенсації вона заперечує.

3. У судове засідання 09 березня 2023 року позивачка не з`явилась, до суду надіслала заяву, у якій просила про розгляд справи за її відсутності та задоволенні заявлених нею вимог у повному обсязі.

ІІ......Відповідач ОСОБА_8 під час судового розгляду справи позов не визнавав.

1. Окрім іншого, відповідач вказував про таке.

1.1. Він перебував у шлюбі з ОСОБА_7 .

1.2. У 2007 році вони за взаємною згодою продали будинок АДРЕСА_2 та поділили між собою гроші, про що надали розписку один одному.

1.3.Та, будучі певним у тому, що у такий спосіб їх відносини є остаточно визначеними, він на отримані за таких обставин гроші побудував будував спірний будинок, у якому почав проживати разом з донькою, її чоловіком та їх сином.

1.4. Проте, через деякий період його дружина ОСОБА_7 почала з незрозумілих для нього причин вимагати частину у будинку.

З огляду на таке, він звернувся до юристів за захистом своїх прав, та ті порадили йому укласти договори щодо відчуження спірного будинку на користь свого онука, що він й зробив.

2. Спираючись про те, що по совісті права на спірний будинок позивачка не набула та лише заплутала та обманула його, відповідач ОСОБА_8 просив у задоволенні заявленого позову відмовити.

3. У судове засідання 09 березня 2023 року відповідач ОСОБА_8 не з`явився, до суду надіслав заяву, у якій просив про розгляд справи за його відсутності та відмови у задоволенні позову.

ІІІ......Представник відповідача ОСОБА_10 - ОСОБА_11 - під час судового розгляду справи позов не визнавала.

1. Вона в цілому підтримувала позицію свого батька ОСОБА_8 та підтверджувала наведені вище обставини, що згадувались її батьками під час надання ними пояснень.

2. Спираючись про таке, а також про те, що у разі задоволення позову життя у спірному будинку для неї стане неможливим через відносини, що склались у неї з матір`ю ОСОБА_13 , вона просила у задоволенні позову відмовити.

3. У судове засідання 09 березня 2023 року представник відповідача ОСОБА_11 не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась.

Зважаючи про те, що вона висловила свою позицію по суті справи, та на теперішній час необхідність у її поясненнях по суті справи є відсутньою, суд ухвалив закінчувати розгляд справи за її відсутності.

ІV......Представник відповідача ОСОБА_10 - ОСОБА_12 - під час судового розгляду справи позов не визнавав.

1. Він пояснював таке.

1.1. Він перебував у шлюбі з ОСОБА_11 , від шлюбу із нею має неповнолітнього сина ОСОБА_10 ..

1.2. Наразі шлюб ним розірваний, та його колишня дружина ОСОБА_14 та їх син мешкають у спірному будинку.

1.3. Стосовно предмету спору пояснював, що не бажає брати участь у сімейних чварах своєї колишньої дружини.

В той же час підтвердив пояснення відповідача ОСОБА_8 в частині підстав укладання спірних договорів та зазначив, що його товариш ОСОБА_9 допомагав під час їх /договорів/ оформленні.

2. Далі ОСОБА_12 просив про розгляд справи за його відсутності; у судове засідання 09 березня 2023 року він не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався.

V......Відповідач Головне управління юстиції в Миколаївській області - у судове засідання свого представника не надсилав, наразі цей державний орган реорганізований.

Його правонаступник у судове засідання свого представника також не надіслав про час та місце розгляду справи сповіщались у встановленому законом порядку, про причини неявки представника суд не повідомив.

Враховуючи, що цей орган державної влади вочевидь не є учасником спірних правовідносин та рішення суду у справі вочевидь не спроможне вплинути на його права та обов`язки, а також що у справі наявні достатні відомості про права та взаємні відносини сторін, та не має необхідності в особистих поясненнях представників третіх осіб для прийняття рішення по суті справи, суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

VІ......Треті особи у судове засідання своїх представників не надсилали, про час та місце розгляду справи сповіщались у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що у справі наявні достатні відомості про права та взаємні відносини сторін, та не має необхідності в особистих поясненнях представників третіх осіб для прийняття рішення по суті справи, суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Історія справи.

1. Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Це рішення обґрунтовувалось тим, що спірне майно придбано у період шлюбу, проте за особисті кошти відповідача, тому це майно не може вважатися об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_8 .

Відповідач передав товариству належне йому майно як вклад до статутного капіталу як його засновник. Таким чином, з моменту передання майна до статутного капіталу товариства воно є власністю самого товариства, зазначене майно подружжя втратило ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, судом зазначено, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

2. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2017 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду обґрунтовується тим, що, звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним правочину з відчуження ОСОБА_8 нерухомого майна юридичній особі, ОСОБА_7 посилалась на відсутність її письмової згоди як співвласника всупереч вимогам статті 65 СК України, однак сама по собі відсутність такої згоди не може бути достатньою підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя, недійсним. Крім того, ОСОБА_7 своїми розписками засвідчила відсутність у неї претензій щодо спірного майна. Наявність зазначених розписок стала підставою для державної реєстрації переходу права власності на спірну нерухомість до юридичної особи без додаткового отримання згоди позивача. Крім того, наявність розписок на час передачі нерухомості до статутного фонду ТОВ «Анттей» не може свідчити про те, що юридична особа достеменно знала, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, і сторони діяли недобросовісно. Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 не позбавлена права на отримання грошової компенсації частки вартості земельної ділянки та житлового будинку.

3. Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року вказані рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

3.1. Скасовуючи попередні судові рішення, Верховний Суд наголосив на тому, що судами попередніх інстанцій докази у справі були досліджені неповно, в зв`язку із чим не було встановлено, чи надавала позивачка згоду на відчуження спірного майна або - чи належить спільне майно ОСОБА_8 на праві особистої приватної власності.

3.2. Верховний Суд також наголосив на тому, що суди попередніх інстанцій фактично не надали оцінки й не вирішили позов заявниці у частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння від ОСОБА_10 .

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

І...... ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 21 лютого 1986 року; рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 червня 2021 року шлюб між ними був розірваний.

Ці обставини поза розумним сумнівом підтверджуються залученою до матеріалів справи копією рішення Центрального районного суду міста Миколаєва.

ІІ......Обставини придбання земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зводяться до такого.

1. Матеріали справи доводять, та сторони не заперечують того, що у березні 2007 року ними за взаємною згодою був проданий належний їм на праві спільної власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Ця обставина, окрім пояснень сторін у справі, підтверджується також залученими до матеріалів справи договором авансу від 09 лютого 2007 року, з тексту якого вбачається, що станом на 09 лютого 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - з одного боку та ОСОБА_15 - з іншого дійшли згоди про продаж згаданого будинку ОСОБА_15 ;

2. Далі, з залучених до матеріалів справи розписок вбачається, що 27 березня 2007 року:

- ОСОБА_7 видала ОСОБА_8 розписку такого змісту /далі мовою оригіналу/: Я, ОСОБА_16 , проживающая: АДРЕСА_3 , не имею претензий и не буду претендовать на вырученную сумму денег за продажу дома по АДРЕСА_2 , и на приобретенное жилье ОСОБА_8 или вновь построенное» /том 1, а.с. 239/;

- ОСОБА_8 видав ОСОБА_7 розписку такого змісту /далі мовою оригіналу/: Я, ОСОБА_8 , проживающий: АДРЕСА_2 , получил при продаже дома половину суммы от стоимости дома, при расторжении брака претензий к разделу имущества и вновь приобретенное жилье претензий не имею».

3. Далі, залучені до матеріалів кримінального провадження документи доводять таке.

3.1. 27 березня 2007 року між ОСОБА_8 з одного боку, та ОСОБА_17 - з іншого був укладений договорі, відповідно до умов якого ОСОБА_8 придбав у власність земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_13 проти такого не заперечувала.

Ці обставини підтверджуються:

-копією договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Захарченко І.В. (реєстровий номер 802/;

-копією заяви ОСОБА_7 , у якій та надала свою згоду на придбання вказаної земельної ділянки ОСОБА_8 "за ціну та на умовах за його розсудом", що посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Захарченко І.В. (реєстровий номер 799);

-копією розписки ОСОБА_17 від 27 березня 2007 року, якою та підтвердила факт отримання нею в ОСОБА_8 обумовленої в зв`язку із продажем земельної ділянки грошової суми;

-копією державного акту про право власності на вказану земельну ділянку

3.2. У березні 2007 року ОСОБА_13 придбала будинок по АДРЕСА_5 /домовленість про його придбання була досягнутою протягом лютого березня 2007 року/.

Ці обставини підтверджуються:

-копією договору завдатку від 13 лютого 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передала ОСОБА_18 10.000 грн., як завдаток, в рахунок подальшого придбання будинку по АДРЕСА_5 ;

-розпискою ОСОБА_19 від 16 березня 2007 року, якою той підтвердив отримання від позивачки усієї обумовленої суми за придбання вказаного будинку;

-копією рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2007 року, який договір купівлі-продажу вказаного будинку між позивачкою та ОСОБА_18 був визнаний дійсним.

4. 23 червня 2007 року ОСОБА_13 звернулась до Центрального районного суду міста Миколаєва із позовом до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу.

Свої вимога обґрунтовувала тим, що відповідач зрадив їй з іншою жінкою.

10 вересня 2007 року вона ж подала до суду заяву про залишення цього позову без розгляду.

За такого ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2007 року ця заява позивачки була залишеною без розгляду.

5. З пояснень сторін, що в цілому узгоджуються поміж собою, вбачається, що до закінчення 2007 року будинок на придбаній у згаданому вище порядку земельній ділянці в цілому був збудований, хоча й не мав повного внутрішнього оснащення.

Наразі можливість отримання інших доказів щодо ходу будівництва цього будинку є вичерпаною.

6. З показів сторін у справі та наданих позивачкою документів, які в цілому узгоджуються поміж собою, вбачається, що після цих подій сторони поновили спільне проживання та ведення спільного господарства та позивачка несла певні витрати на внутрішнє оснащення цього будинку.

7. Матеріали справи доводять й таке.

7.1. Станом на листопад 2011 року на придбаній за вказаних вище обставин земельній ділянці були побудовані житловий будинок (літ. А-2) площею забудови 128,3 кв. м., житловою площею 37,7 кв.м., загальною площею 151,0 кв.м., в тому числі:

-житловий будинок літ А площею забудови 120,8 кв.м., житловою площею 9,2 кв.м., загальною площею 91,3 кв.м.;

-сіни літ а-2 площею забудови 3,8 кв.м., загальною площею 5,1 кв.м.

-житлову мансарду літ Амс площею 74,8 кв.м., загальною площею 54,6 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м.;

-гараж літер Б площею забудови 27,2 кв.м.

7.2. Розпорядженням Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради № 749-р від 17 листопада 2011 року цей житловий будинок був визнаний готовим до експлуатації.

При цьому зі змісту цього розпорядження вбачалось, що було визначено, що цей будинок був побудований саме ОСОБА_8 .

7.3. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 16 грудня 2011 року № 125-о за ОСОБА_8 було зареєстроване право власності на вказаний житловий будинок.

7.4. 11 січня 2012 року ОСОБА_8 отримав право власності на вказаний житловий будинок.

20 січня 2012 року його право власності на вказаний житловий будинок було зареєстрованим у встановленому законом порядку.

8. З залученої до матеріалів справи розписки /том 1, а.с. 238/ вбачається, що 22 липня 2014 року ОСОБА_13 видала ОСОБА_8 розписку такого змісту:

Я, ОСОБА_16 [у дужках наведено паспортні данні] даю своё согласие на то, что в случае расторжения брака с мельник ОСОБА_20 [у дужках наведено паспортні данні] я не буду претендовать на недвижимое имущество, принадлежащее на право собственности ОСОБА_8 , а именно дом по адресу: АДРЕСА_1 . Данная расписка написана собственноручно без физического , психологического принуждения в присутствии свидетелей».

9. Матеріали справи доводять, що 26 квітня 2015 року між сторонами у справі виникла сварка, що переросла в бійку, під час якої позивачка отримала легкі тілесні ушкодження.

Кримінальне провадження за цим фактом було закрите за сплиненням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

ІІІ......Про подальші події матеріали справи свідчать таке.

1. 05 листопада 2015 року рішенням загальних зборів засновників ТОВ «Анттей» (протокол №1) збільшено статутний капітал товариства за рахунок внесення ОСОБА_8 прав власності на нерухоме майно земельної ділянки та житлового будинку на АДРЕСА_1 .

2. 24 листопада 2015 року здійснена державна реєстрація права власності за ТОВ «Анттей» на житловий будинок на АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1 .

08 грудня 2015 року здійснена державна реєстрація права власності за ТОВ «Анттей» на земельну ділянку АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_2 .

3. 11 лютого 2016 року ТОВ «Анттей» укладено договір дарування спірних земельної ділянки та житлового будинку на ім`я онука позивача ОСОБА_10 , 2011 року народження, від імені якого діяли його батьки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

4. У квітні 2016 року ТОВ «Анттей» ліквідовано.

5. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року здійснено поділ спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , за якою визнано право власності на частину спірної нерухомості.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині здійснення поділу спірного майна скасовано, у задоволенні вимог ОСОБА_7 про поділ майна подружжя відмовлено.

Зміст спірних правовідносин

Поза розумним сумнівом, зміст спірних правовідносин становить право власності.

При цьому в цьому випадку визначальними є правовідносини, що виникають в зв`язку з реалізацією подружжям ( ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ) їх майнових прав під час шлюбу.

Норми права.

Враховуючи дороговкази, що містяться у Постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року, під час розгляду цієї справи суд враховує такі норми права.

І......Правовідносини, що виникають в зв`язку з реалізацією права власності, врегульовані, зокрема, такими нормами права.

1. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного Кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

2. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 Цивільного Кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

3. У частині 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

4. За вимогами частин першої, другої статті 369 Цивільного Кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

5. Відповідно до частини 1 статті 120 Земельного Кодексу України

У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.

ІІ......Правовідносини, що виникають під час реалізації кожним з подружжя своїх майнових прав, врегульовані, зокрема, такими нормами права.

1. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного Кодексу України майно, набуте кожним з подружжя під час шлюбу, але за кошти, що належать йому особисто, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до частини 7 цієї статті: "Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю".

2. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

/частина 1/

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

/частина 2/

3. Відповідно до статті 64 Сімейного Кодексу України

Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

/частина 1/

Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

/частина 2/

4. Відповідно до статті 65 Сімейного Кодексу України

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

/частина 1/

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

/частина 3/

5. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, зокрема, таке:

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя. І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар .

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

ІІ......Правовідносини, що виникають під укладання правочинів, зокрема питання їх дійсності - врегульовані, зокрема, такими нормами права.

1. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

2. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

3. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного Кодексу України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

4. Відповідно до частини четвертої статті 369 Цивільного Кодексу України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) сформулювала висновок про застосування норм права, відповідно до якого відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

5. Відповідно до пункту 3 статті 208 Цивільного Кодексу України "правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу"

Відповідно до частини 1 статті 209 Цивільного Кодексу України: "Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін".

Мотиви суду.

Оцінюючи встановлені вище фактичні обставини на підставі наведених приписів діючого законодавства та настанов судової практики, суд доходе такого.

Щодо права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку.

1. Наведені вище фактичні обставини доводять, що у березні 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи у шлюбі, за спільною згодою уклали договір про продаж їх спільної сумісної власності - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , за що отримали грошові кошти.

Отже, станом на 27 березня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримали у спільну сумісну власність грошові кошти у розмірі вартості вказаного будинку.

2. Далі, текст згаданих вище розписок від 27 березня 2007 року доводить, що 27 березня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи у шлюбі, уклали угоду, відповідно до умов якої кожен з них отримав відповідну частину з вказаних грошових коштів в особисту приватну власність.

2.1. Ця обставина, окрім іншого, підтверджується прямою вказівкою у тексті у тексті розписки, що була виданою ОСОБА_7 ОСОБА_8 про те, що та не має претензій та не буде претендувати на належну тому суму грошей від продажу вказаного будинку.

2.2. Та, оцінюючи таку обставину, суд відзначає таке.

(а) Шляхом укладання такої угоди ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скористались їх правом, передбаченим у статті 64 Сімейного Кодексу України.

(б) Предметом цієї угоди було саме лише рухоме майно, а саме грошові кошти, хоча поза розумним сумнівом й у значному розмірі.

(в) Ця угода була укладеною у передбаченій законом формі, а саме у простій письмовій формі; вимог щодо нотаріального оформлення угоди, яка стосується лише грошових коштів, законодавство не містить.

Отже, 27 березня 2007 року ОСОБА_8 отримав в особисту приватну власність гроші у розмірі половини вартості будинку АДРЕСА_2 .

3. Далі, ОСОБА_7 витратила отримані внаслідок вказаної угоди в особисту приватну власність грошові кошти на придбання будинку по АДРЕСА_5 .

4. ОСОБА_8 витратив цю суму коштів на придбання земельної ділянки та будівництві на ній спірного будинку.

4.1. Ця обставина підтверджується, зокрема, таким

(а) Позивачка цієї обставини під час судового розгляду цієї справи фактично не заперечувала.

(б) Наведені вище обставини будівництва спірного будинку доводять, що він головним чином зводився під час періоду, протягом якого сторони тимчасово спільно не проживали та не вели спільного господарства (протягом 2007 року).

(в) Цю обставину позивачка фактично підтвердила текстом складеної після введення будинку в експлуатацію розписки від 22 липня 2014 року.

Так, текст цієї розписки не може бути сприйнятим інакше, ніж так, що позивачка визнає, що спірний будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_8 внаслідок обставин, встановлених вище.

4.2. Враховує суд й ту обставину, що доказів на спростування цього висновку суду, матеріали справи не містять та сторони, зокрема позивачка про наявність таких доказів не посилається.

З урахуванням наведеного суд, керуючись згаданими вище приписами пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного Кодексу України, приходить до висновку про те, що ОСОБА_8 набув право особистої приватної власності на спірний будинок.

АДРЕСА_6 . Відповідно до процитованих вище приписів статті 120 Земельного Кодексу України таке означає, що він набув право особистої приватної власності й на спірну земельну ділянку.

6. Сторони не заперечують того, що позивачка вносила особисті кошти, а також робила внесок спільною з ОСОБА_8 працею під час їх спільного проживання у покращення стану будинку АДРЕСА_1 .

Проте, доказів того, що внаслідок такого стан цього будинку істотно покращився, позивачка суду не надала; наявні матеріали справи доказів такого не містять.

Отже, підстави вважати, що спірне майно набуло статус спільної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , наразі є відсутніми.

Наведене у сукупності доводить, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій він розташований, з моменту його будівництва й до моменту укладання спільних угод був особистою приватною власністю ОСОБА_8 та статусу спільного майна подружжя не набув.

Щодо оскаржуваних правочинів.

Наведене вище доводить, що будинок та земельна ділянка, що виступали предметом оскаржуваних договорів, до їх укладання належали на праві особистої приватної власності ОСОБА_8 ; позивачка жодних прав на це майно не набула.

З огляду на таке укладання оскаржуваних правочинів прав позивачки не порушує.

Спростування основних аргументів позивачки.

1. В обґрунтування позову ОСОБА_7 посилалась головним чином про те, що спірне майно було придбане під час шлюбу.

Таке, на дімку позивачки, автоматично свідчить, що воно є спільною власністю подружжя.

Але з такими посиланнями повною мірою погодитись неможливо.

1.1. Так, як зазначалось вище, дійсно за загальним правилом майно, набуте під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.

1.2. В той же час, як доведено вище, навіть під час шлюбу в одного з подружжя може виникати право на майно, яке є його особистою приватною власністю.

Та, як доведено вище, цей випадок є саме таким.

2. В обґрунтування позову ОСОБА_13 посилалась про те, що надані відповідачем розписки не можуть бути покладеними в підґрунтя судового рішення.

Так, на думку позивачки, вони стосуються нерухомого майна, правочини відносно якого та згода на дії відносно якого мають бути лише нотаріально посвідченими.

Але такі посилання позивачки не мають відношення до обставин цієї справи.

2.1. Так, як доведено вище, в цьому випадку надані відповідачем розписки стосувались не нерухомого майна (на чому хибно наполягає позивачка), але грошових коштів. За такого в цьому випадку обмін такими розписками є передбаченою законом формою укладання відповідної угоди.

2.2. Далі, як доведено вище, право на спірне майно ОСОБА_8 набув не внаслідок отримання розписок (на чому хибно наполягає позивачка), але внаслідок того, що отримані у встановленому порядку в особисту приватну власність кошти витратив на придбання спірного майна.

3. Інші аргументи позивачки є похідними від проаналізованих вище, через що окремо судом не оцінюються.

4. Оцінюючи позицію позивачки в цілому, суд враховує й таке.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного Кодексу України однією з засад цивільного законодавства є добросовісність.

Позивачка під час судового розгляду ж підтвердила, що у відносинах з відповідачем діяла недобросовісно, вводячи його в оману щодо наслідків своїх дій.

Та під час судового розгляду цієї справи позивачка також реалізовувала свої права у спосіб, що навряд сумісний з таким принципом.

Так, будуючи свою позицію у справі, вона вдалась до підміни понять, підмінивши поняття "грошові кошти на придбання нерухомого майна" поняттям "нерухоме майно" та хизувалась тим, що діяла відносно ОСОБА_8 недобросовісно.

Така поведінка із згаданим принципом не є сумісною та не створює підстав для вжиття заходів щодо втручання у право власності відповідачів.

Висновки суду щодо заявлених позовних вимог.

1. Наведене у сукупності доводить, що підстави для задоволення заявлених позовних вимог є відсутніми.

Так, як доведено вище, позивачка не набула жодного права (в тому числі права спільної сумісної власності) на спірне майно.

За такого внаслідок оскаржуваних дій відповідачів її права не були порушеними, через що поновленню судом не підлягають.

2. Приймаючи рішення по суті справи суд враховує й те, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи (зокрема про витребування майна) підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язально - правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Чинне у Україні право виключає можливість у такому випадку конкуренції позовів та не визнає за позивачем право довільного вибору способу захисту його прав на власний розсуд.

Визначаючи зміст статті 5 ЦПК України, необхідно виходити з того, що, у першу чергу, способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту.

Таке розуміння положень цивільного права випливає з його системного аналізу, структуру якого визначають окремі інститути права, які складають певні норми права, що регулюють однорідні правові відносини.

З огляду на таке запропонований позивачкою спосіб захисту витребування майна в будь-якому разі не може бути застосованим у правовідносинах, що виникли між сторонами

3. Суд також зазначає, що матеріали справи містять певні відомості, які свідчать про можливу наявність в позивачки права вимагати від відповідачів відшкодування витрат на утримання (або певне покращення якості) спірного майна.

Проте, такий спосіб захисту прав позивачки суперечить змісту та спрямованості її позову; до того ж доказів щодо можливості/неможливості застосування такого способу захисту сторони в межах цієї справи не надавали.

За такого суд позбавлений при ухваленні рішення у цій справі можливості застосувати саме цей спосіб захисту.

Наведені обставини у їх сукупності доводять, що підстави для задоволення цього позову є відсутніми, з огляду на що у його задоволенні в повному обсязі слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 14, 209, 212 - 215 Цивільного Процесуального Кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_21 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

СУДДЯ =АЛЄЙНІКОВ В.О.=

Мотивоване рішення виготовлене13.03.2023