головуючий у суді І інстанції Волошин В.О.
провадження № 22-ц/824/2787/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві про відшкодування матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з указаним позовом, в якому просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на відшкодування заподіяної у період з 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року (включно) майнової шкоди у сумі 341 523 грн 30 коп.

Позовна заява мотивована тим, що 13 жовтня 2003 року позивачу призначена та до листопада 2020 року (включно) виплачувалася пенсія за вислугу років у розмірі 90 % від встановленої працівникам прокуратури заробітної плати, відповідно до порядку проведення перерахунку прокурорсько-слідчим працівникам та визначення умови їх перерахунку, встановленого положеннями частини 7 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, у подальшому, з урахуванням внесення змін, положеннями частини 18 статті 50-1 Закону №1789-ХІІ та частини 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, який набув чинності 26 жовтня 2014 року.

Пунктом 5 Розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 213-VIII було встановлено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, у тому числі Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, з 01 червня 2015 року було скасовано норми щодо особливостей пенсійного забезпечення певних категорій осіб, у тому числі й тих, яким призначено пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, а також щодо їх перерахунку.

18 червня 2020 року рішенням Конституційного Суду України № 5-р (ІІ) /2020 припис пункту 5 Розділу ІІІ Закону № 213-VIII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

У період з 16 листопада 2004 року по 20 травня 2020 року позивач працював на посаді судді Васильківського міськрайонного суду Київської області. Таким чином, у період з 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року раніше призначені пенсії працівникам прокуратури, працюючих на посадах, які дають право на призначення щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, у тому числі Законом України «Про судоустрій і статус суддів», не нараховувалися та не виплачувалися.

Позивач вважає, що в період з 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року йому не була нарахована пенсія у сумі 341 523 грн 30 коп.

Ураховуючи викладене, посилаючись на вимоги статті 1175 ЦК України, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України 341 523 грн 30 коп. як майнову шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві про відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвала мотивована тим, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується виплати пенсійного забезпечення за вислугу років, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді прокурора та припиненням виконання цих обов`язків та оскільки, спірні правовідносини між позивачем і відповідачами виникли щодо неправомірних дій через не нарахування пенсії позивача, то цей спір є публічно-правовим і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 14 листопада 2022 року подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції іншим складом суду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справа належить не до адміністративної, а до цивільної юрисдикції, оскільки предметом спору є відшкодування шкоди (упущеної вигоди), що заподіяна йому у період 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року унаслідок не нарахування прокурорської пенсії через застосування положень пункту 5 Розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 213-VIII, визнаного неконституційним.

Крім того, позивач не оскаржує будь-які рішення, дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Неконституційність закону, встановлена Конституційним судом України, є підставою для застосування до держави передбачених статтею 1175 ЦК України наслідків.

Від відповідача Державної казначейської служби України у місті Києві до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якій відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

На обґрунтування відзиву відповідач посилається на висновки Верховного суду, які викладені у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19-ц.

Від третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якій третя особа просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив обґрунтовано тим, що положення статті 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Коли закон визнається неконституційним та у зв`язку з цим втрачає чинність указана норма не підлягає застосуванню.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, дійшла висновку про таке.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Так, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, про відшкодування шкоди (упущеної вигоди), що заподіяна йому у період 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року унаслідок не нарахування прокурорської пенсії через застосування положень пункту 5 Розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 213-VIII, визнаного неконституційним.

Отже, предметом спору у цій справі є відшкодування шкоди, завданої позивачу унаслідок не нарахування прокурорської пенсії через застосування положень пункту 5 Розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 213-VIII, визнаного неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-р(ІІ)/2020.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, визначені статтею 1175 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено у главі 82 ЦК України, положення якої за своїм змістом є зобов`язаннями деліктного характеру або відносинами зобов`язальними і пов`язані з цивільно-правовою відповідальністю.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилався на те, що наявний спір має розглядатися у порядку адміністративного судочинства як такий, що стосується виплати пенсійного забезпечення за вислугу років, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді прокурора.

З таким висновком погодитися не можна.

За визначенням пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у цій справі є відшкодування майнової шкоди у виді недоплаченої пенсії за вислугу років, право на яку у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді прокурора. Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства, тому провадження у справі підлягає закриттю.

Такі висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки спір у цій справі не пов`язаний з проходженням ОСОБА_1 публічної служби як прокурора, а у справі не бере участі орган владних повноважень, у якому позивач проходив публічну службу.

Водночас суд першої інстанції не звернув уваги, що у цій справі предметом спору є вимоги ОСОБА_1 про відшкодування йому майнової шкоди у порядку передбаченому статтею 1175 ЦК України, що стосується зобов`язальних відносин пов`язаних з цивільно-правовою відповідальністю.

Ці вимоги з участю визначеного позивачем відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві та третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, мають розглядатися саме у порядку цивільного судочинства.

Посилаючись на висновок щодо розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17, суд першої інстанції не звернув уваги, що обставини у цій справі не відповідають обставинам справи, що переглядається в апеляційному порядку.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії апеляційним судом не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 379, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська