Єдиний унікальний номер (справа №) 216/4018/22
Номер провадження у суді 2-з/216/6/23
УХВАЛА

іменем України

12 січня 2023 року місто Кривий Ріг

Суддя Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Цимбалістенко О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Страх Вадимом Олеговичем про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Страх В.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 (далі Позивач), звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач) в якому просить суд:

- встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловіка та дружини, з 01 січня 2005 року по 16 грудня 2017 року;

- визнати, житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :08:360:0056, що розташована по АДРЕСА_1 ; ремонтний бокс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку кадастровий номер :08:360:0057, , що розташована по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , частки яких є рівними, по 1/2 частині кожному;

- визнати, що житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначивши що частка ОСОБА_1 є 1/4, а частка ОСОБА_2 є 3/4;

- поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуте майно, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :08:360:0056, залишивши у власності ОСОБА_2 іншу 1/2 частину житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки АДРЕСА_1 ;

- поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуте майно, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину ремонтного боксу, загальною площею 568,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2179 га, кадастровий номер :08:360:0057, залишивши у власності ОСОБА_2 іншу 1/2 частину зазначеного ремонтного боксу та земельної ділянки;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 , залишивши у власності ОСОБА_2 інші 3/4 частини житлового будинку;

- визнати, що транспортний засіб - автомобіль марки Mercedes-Benz GLE 250, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , частки яких є рівними, по 1/2 частині кожному, та розділити майно набуте за час шлюбу, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 99 240 гривень за 1/2 частину автомобіля марки Mercedes-Benz OLE 250, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_1 ;

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що вона зареєструвала із відповідачем шлюб 16 грудня 2017 року. У період спільного проживання, тобто з 2005 року до реєстрації шлюбу, ними було придбано майно, про поділ якого вона просить. Оскільки майно було придбане ними в період фактичних шлюбних відносин, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею часток майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 жовтня 2022 року було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, в порядку статті 84 ЦПК України витребувано докази.

11 січня 2023 року було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи заяву про забезепчення позову позивач посилається на те, що за час перебування у фактичних шлюбних відносинах сторонами було придбане нерухоме майно, яке на праві власності належить відповідачу.

Об`єктом спору у даній справі є:

житловий будинок, загальною площею 497,9 кв.м., житловою площею 291,3 кв.м., з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :08:360:0056, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1 ;

ремонтний бокс, загальною площею 568,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка площею 0,2179 га, кадастровий номер :08:360:0057, для розміщення ремонтних боксів, що розташована по АДРЕСА_1 ;

житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 .

Між сторонами існує спір щодо вказаного нерухомого майна, відповідач погрожує продати належне майно сторонній особі, так як через придбання майна на його ім`я у період перебування у фактичних шлюбних відносинах у нього відсутні для вказаних дій будь-які перешкоди.

У позивача виникли сумніви щодо можливості виконання рішення суду, так як транспортний засіб - автомобіль марки Mercedes-Benz GLE 250, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний у період шлюбу, вже був проданий відповідачем без згоди позивача, як другого з подружжя.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд вирішив відмовити в її задоволенні, враховуючи наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України видами забезпечення позову є накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на утруднення виконання можливого рішення суду, зокрема реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення суду повинно прийматися з дотриманням зазначених принципів, які виражені також у статтях Цивільного процесуального кодексу України.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб`єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою.

В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися так, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони в процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на спірне майно, позивач посилається на те, що відповідач, вже розпорядився транспортним засобом Mercedes-Benz GLE 250, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний у період шлюбу, який він продав без згоди позивача, що на думку позивача, свідчить про наміри ралізувати спірне нерухоме майно.

Водночас, вказані доводи позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження вчинення відповідачем реальних дій, спрямованих на відчуження спірного нерухомого майна, а продаж відповідачем транспортного засобу жодним чином не свідчить про його намір відчужити нерухоме майно, що є предметом спору.

Так, договір купівлі-продажу транспортного засобу Mercedes-Benz GLE 250, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 укладений 28 червня 2022 року, тобто з дати правочину до часу звернення до суду із заявою про забезпечення позову - 11 січня 2023 року, минуло більше ніж півроку, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач за цей проміжок часу здійснив реальні дії які б свідчили про намір відчужити спірне майно, крім того автомобіль, що проданий відповідачем, не є предметом судового спору.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що на даний час позивачем не надано доказів того, що існує реальна загроза відчуження спірного нерухомого майна, і невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позову, обраний позивачем захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, не є співмірним із заявленими позивачем вимогами, а інших менш жорстких заходів забезпечення позову позивач ОСОБА_1 не просить застосувати, внаслідок чого, з урахуванням сукупності вказаних обставин, відсутні достатні правові підстави для забезпечення позову в обраний позивачем спосіб, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 149, 150, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Страх Вадимом Олеговичем, про забезпечення позову залишити без задоволення.

Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її підписання, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя О.В. Цимбалістенко