ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року

м. Харків

справа № 638/10081/21

провадження № 22-ц/818/81/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Східне управління капітального будівництва Міністерства оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Східного управління капітального будівництва Міністерства оборони України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Семіряд І.В.,-

УСТАНОВИВ:

У липні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив поновити його на посаді заступника начальника Східного управління капітального будівництва МОУ.

Позов мотивовано тим, що з 04.01.2021 ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника Східного управління капітального будівництва МОУ. Наказом № 39/7 від 09.06.2021 він був звільнений з посади. Зазначає, що підставою звільнення стала ст. 7 КЗпП та п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій. У наказі про прийняття на роботу жодного згадування про те, що обіймає посаду за сумісництвом не має. Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій є нормативно- правовим актом що врегульовує питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів всіх рівнів. Східне управління капітального будівництва та МОУ є унітарним госпрозрахунковим підприємством та не фінансується з державного бюджету. Окрім того, позивачу не було повідомлено про скорочення посади, яку він обіймав, не отримував пропозиції про наявність вакантних посад. Вважав, що відповідачем порушено норми КЗпП та просив поновити його на роботі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника у Східному управлінні капітального будівництва Міністерства оборони України. Стягнуто з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 908 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідачем порушено вимоги щодо персонального попередження про звільнення, не враховано, що в наказі «Про вступ на посаду» ОСОБА_1 не зазначено, що останній приймається на роботу за сумісництвом, а також того, що Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій застосовується у разі фінансування організації з державного бюджету.

В апеляційній скарзі Східне управління капітального будівництва Міністерства оборони України посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 31.12.2021 позивачем видано наказ № 39/22-к по Східному управлінню капітального будівництва МОУ «Про вступ на посаду заступника керівника» - ОСОБА_1 , згідно з яким він з 04.01.2021 приступив до виконання обов`язків заступника начальника з посадовим окладом згідно штатного розпису. Підставою для видання наказу стало рішення ТВО директора Східного управління капітального будівництва від 28.12.2020. Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що підставою для призначення позивача на посаду заступника начальника Східного управління капітального будівництва є рішення ТВО начальника Східного управління капітального будівництва від 28.12.2020, яке відсутнє в матеріалах справи, а наказ № 39/22 датований 31.12.2021. Також зазначив, що рішення ТВО начальника Східного управління капітального будівництва від 28.12.2020, на яке здійснено посилання у наказі № 39/22 «Про вступ на посаду заступника начальника» не приймалося та не передавалося, що підтверджується Актом приймання-передачі справ, документів та майна Східного управління капітального будівництва МОУ від 30.04.2021, який підписано тимчасово виконуючим обов`язки начальника Східного управління капітального будівництва МОУ Грушевським Ю.С., та затверджено ТВО начальника. Також, суд не взяв до уваги, що позивач на момент видання наказу «Про вступ на посаду заступника начальника» Східного управління капітального будівництва МОУ працював на посаді тимчасово виконуючого ТВО начальника Східного управління капітального будівництва МОУ і тільки в квітні 2021 року Наказом Міністра оборони України № 11-ДП від 02.04.2021 ОСОБА_1 був увільнений від тимчасового виконання обов`язків начальника Східного управління капітального будівництва МОУ Грушевського Ю.С., та повинен був повернутися до виконання обов`язків за посадою заступника начальника відділу капітального будівництва управління Центрального територіального управління капітального будівництва. Вважає, що при звільненні позивача дотримано вимоги чинного трудового законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволені апеляційної скарги, рішення суду залишити в силі. Вважає рішення суду законним та обгрутованим, яке відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідачу достеменно було відомо на якій підстав та на якій посаді працював позивач, оскільки без цих відомостей неможливо видати наказ про звільнення працівника. Наголошує, що під час звільнення відповідач грубо порушив законодавство про працю.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судова колегія, заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 31.12.2020 наказом керівника Східного управління капітального будівництва Міністерства оброни України №39/22-к «Про вступ на посаду заступника керівника» ОСОБА_1 з 04.01.2021 приступив до виконання обов`язків заступника начальника Східного Управління капітального будівництва Міністерства оборони України з посадовим окладом згідно штатного розпису. Підставою для видання наказу стало рішення ТВО директора Східного управління капітального будівництва від 28.12.2020. (а.с. 5).

09.06.2021 керівником Східного управління капітального будівництва Міністерства оборони України видано наказ №39/7-к «Про звільнення з посади», яким звільнено ОСОБА_1 09.06.2021 з посади заступника начальника Східного управління капітального будівництва Міністерства оборони України. При видані наказу керівник керувався ст. 7 КЗпП, п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій та листом Міністерства соціальної політики України від 28.10.2016 №401/06/186-16. (а.с.7)

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини четвертої ст. 265 ЦПК України складовою рішення суду є мотивувальна частина у якій зазначаються фактичні обставини, встановлені судом; зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази відхилені судом та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Ухвалене судом першої інстанції рішення в даній справі в повній мірі відповідає вищевказаним нормам закону.

У статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Вивільнення працівників має відбуватися у відповідності до ст.49-2 КЗпП України. За змістом частини першої, другої ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною третьою ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, порядок вивільнення працівників, закріплений КЗпП України, включає наступні вимоги, які повинні бути дотримано роботодавцем: строк попередження про наступне вивільнення (не пізніше ніж за два місяці до вивільнення) (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України); врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України); пропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ч. З ст. 49-2 КЗпП України); отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є працівник (ст. 43); у разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. З ст. 49-2 КЗпП України).

За частиною першою ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з приводу того, що відповідачем не надано доказів того, що вивільнення ОСОБА_1 відбулось у встановленому законом поряду.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта, про те, що при звільненні Позивача він керувався п. 8 Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій та листом Міністерства соціальної політики України від 28.10.2016 №401/06/186-16, оскільки матеріали справи, а саме наказ №39/22-к про вступ позивача на посаду заступника начальника, не містять доказів того, що позивач працював на цій посаді за сумісництвом, а тому Відповідач при його звільненні повинен був користуватися вищезазначеними нормами КЗпП України.

Доводи апелянта,, з приводу того, що позивач на момент видання наказу «Про вступ на посаду заступника начальника» Східного управління капітального будівництва МОУ працював на посаді тимчасово виконуючого ТВО начальника Східного управління капітального будівництва МОУ і тільки в квітні 2021 року наказом Міністра оборони України № 11-ДП від 02.04.2021 ОСОБА_1 був увільнений від тимчасового виконання обов`язків начальника Східного управління капітального будівництва МОУ Грушевського Ю.С. висновків зроблених судом першої інстанції не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки за встановлених судом обставин інші наведені апелянтом аргументи не є суттєвими.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що відповідачем не надано належних доказів, на підтвердження вимог заявлених в апеляційній скарзі, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем порушено вимоги щодо персонального попередження про звільнення, не враховано, що в наказі «Про вступ на посаду» ОСОБА_1 не зазначено, що останній приймається на роботу за сумісництвом.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, фактично направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. Тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного управління капітального будівництва Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук