Справа №490/9587/21 Головуючий суду першої інстанції Микульшина Г. А.
Провадження №22-ц/812/307/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2023 року, яка постановлена за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ФОП ОСОБА_1 подав до Центрального районного суду м. Миколаєва позов до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 79 149,91 грн.

На підтвердження сплати судового збору за подання вказаного позову позивач додав платіжне доручення №12873 від 09.12.2019, з якого вбачається, що платником судового збору у сумі 1921 грн виступало ТДВ «СК Ю.ЕС.АЙ.»

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2022 року справу передано на розгляд до Ленінського районного суду м. Миколаєва, оскільки суд вважав, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) цього суду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2022 року позов ФОП ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з необхідністю сплати судового збору в сумі 908 грн, оскільки додане до позову платіжне доручення не свідчить про сплату судового збору ФОП ОСОБА_1 . Крім того, судовий збір, зазначений у платіжному дорученні №12873 від 09.12.2019 був зарахований в якості підтвердження сплати судового збору за іншою справою, а саме №490/231/20.

05 січня 2023 року на виконання ухвали суду позивачем надано квитанцію про сплату судового збору в сумі 908 грн на розрахунковий рахунок Центрального районного суду м. Миколаєва, а не Ленінського районного суду м. Миколаєва.

У зв`язку з цим Ленінським районним судом м. Миколаєва було повторно направлено на адресу позивача ухвалу від 26.12.2022 про необхідність сплати судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2023 року позовну заяву повернуто ФОП ОСОБА_1 та відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про повернення судового збору, сплаченого на рахунок Центрального районного суду м. Миколаєва.

Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не сплатив судовий збір на рахунок Ленінського районного суду м. Миколаєва, а тому не усунув недоліків, які перешкоджали відкриттю провадження у справі.

Відмовляючи у поверненні судового збору, суд вказав на те, що його було сплачено на рахунок Центрального районного суду м. Миколаєва, а тому саме він має вирішити питання щодо його повернення.

Не погодившись з ухвалою суду в частині повернення позову, ФОП ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, а справу направити до Ленінського районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач зазначав, що судовий збір за подання позовної заяви ним сплачено 10 січня 2023 року. Того ж дня на підтвердження зазначеного ним на електронну адресу Ленінського районного суду м. Миколаєва надіслано відповідну квитанцію.

Однак, судом першої інстанції його заяву зареєстровано не було, чим порушено вимоги положень та інструкцій, які регулюють документообіг в суді та як наслідок безпідставно повернуто його позов.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку. Виходячи з конструкції частини першої статті 6 Конвенції, можна зробити висновок, що в ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1) право на розгляд справи; 2) справедливість судового розгляду; 3) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4) розумний строк розгляду справи; 5) розгляд справи судом, встановленим законом; 6) незалежність і безсторонність суду. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.

При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

Наприклад, ЄСПЛ у п. 52 рішення від 19 червня 2001 року в справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява № 28249/95) зазначив: «Суд повторює, як він уже постановляв у багатьох випадках, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право подавати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, це положення, яке містить у собі «право на суд», з якого випливає право доступу до суду, тобто право порушувати провадження у суді в цивільних справах, становить лише один аспект; однак це є той аспект, який дійсно робить можливим використання подальших гарантій, закладених у пункті 1 статті 6. Такі характеристики судового провадження, як справедливість, відкритість та невідкладність, насправді не мають жодної цінності, якщо таке провадження передусім не порушено. І в цивільних справах навряд чи можна уявити верховенство права без можливості мати доступ до суду (див. рішення Суду «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 січня 1975 року, серія A, N 18, с. 18, п. 34 (у кінці) та 35 - 36; і "Z та інші проти Сполученого Королівства" (Z and Others v. the United Kingdom) (GC) N 29392/95 ECHR 2001-..., п. 91-93)».

У рішенні «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 8 квітня 2010 року ЄСПЛ також виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що п. 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) від 28 жовтня 1998 року).

Право на отримання судового захисту означає, що суб`єкт має право звернутися до суду та матиме право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Можливість реалізувати вказані права повинна бути забезпечена кожній особі без будь-яких дискримінаційних перепон чи занадто формалізованих ускладнень.

Як зазначалося Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18, справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Законодавство України однією з умов розгляду справи судом визначає сплату судового збору у розмірі та у випадках, визначених законом. Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового збору громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Відтак держава ставить сплату судового збору як передумову звернення до суду, а тому й судовий збір повинен бути сплачений до подачі позовної заяви в суд.

Позивач (заявник, скаржник) виконує свій обов`язок щодо сплати судового збору в момент зарахування визначеної Законом України «Про судовий збір» суми до спеціального фонду Державного бюджету України.

Співвідношення принципу доступу до правосуддя та обов`язку сплати судового збору під час звернення до суду вимагає від суду тлумачити будь-які обов`язки зі сплати судового збору так, щоб жодним чином не ускладнити їх виконання позивачем (заявником, скаржником).

За загальним правилом позовні заяви подаються за місцем розташування відповідача (стаття 26 ЦПК України). Інші правила територіальної юрисдикції (підсудності) спорів визначаються параграфом третім глави другої розділу першого ЦПК України. За положеннями цих норм первинне визначення територіальної юрисдикції (підсудності) справи здійснюється позивачем самостійно на підставі цих норм закону.

Однак суд може й не погодитись з вибором позивачем підсудності справи, в такому випадку він повинен передати справу на розгляд іншому суду (стаття 31 ЦПК України) та самостійно направити у цей суд матеріали справи. При цьому виправданим є таке направлення до початку здійснення будь-яких інших процесуальних дій, у тому числі в частині перевірки дотримання вимог процесуального закону до форми та змісту позовної заяви та доданих до неї додатків.

Вичерпний перелік вимог до позовної заяви визначений статтями 175-177 ЦПК України. У частині четвертій статті 177 ЦПК України зазначено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Стаття 9 Закону України «Про судовий збір» встановлює, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення.

Зарахування коштів до Державного бюджету України свідчить по те, що з моменту їх зарахування вони стають коштами дохідної частини Державного бюджету України, однак повинні витрачатись на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади. При цьому, виходячи зі змісту зазначеної норми, законодавство не визначає, що кошти державного бюджету, які зараховані до Державного бюджету за розгляд певної справи певним судом, повинні витрачатись лише на функціонування цього суду.

Отже, судовий збір є сплаченим з моменту зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України, і суд, який отримав справу у випадку направлення справи за підсудністю, не має права вимагати повторної сплати судового збору за місцем розгляду справи.

Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі №170/129/21.

З досліджених доказів вбачається, що Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвала про залишення позовної заяви ФОП ОСОБА_1 без руху постановлена 26 грудня 2022 року.

Дані про отримання її позивачем та його представником засобами поштового зв`язку у матеріалах справи відсутні.

Проте, її отримання позивачем 26 грудня 2022 року та його представником 06 січня 2023 року підтверджено довідкою про доставлення ухвали до електронної скриньки.

Після постановлення Ленінським районним судом м. Миколаєва вказаної ухвали через несплату позивачем судового збору позивач двічі сплатив судовий збір за подання позовної заяви. Вперше він сплатив його 05 січня 2023 року на рахунок Центрального районного суду м. Миколаєва та вдруге 10 січня 2023 року на рахунок Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Обидві квитанції були надіслані Ленінському районному суду м. Миколаєва 05 та 10 січня 2023 року відповідно за допомогою електронної пошти.

Першу квитанцію суд не врахував як підтвердження сплати судового збору через перерахування коштів на рахунок Центрального районного суду м.Миколаєва.

Друга квитанція не була передана головуючому судді через те, що не була зареєстрована відповідальним працівником апарату суду через відсутність у приміщенні суду електропостачання, про що свідчить відповідь Ленінського районного суду м. Миколаєва на звернення.

Відповідно до вимог ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для повернення позивачеві його позовної заяви не відповідає обставинам справи, вимогам законодавства та правовій позиції Верховного Суду, який виснував, що судовий збір є сплаченим з моменту зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України, незалежно від того, на реквізити якого суду він сплачений.

Досліджені докази доводять, що позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви двічі, документи на підтвердження його сплати надіслав суду першої інстанції, чим виконав вимоги ухвали про залишення його позову без руху.

Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави для повернення позовної заяви ФОП ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала в частині повернення позовної заяви ФОП ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Що стосується клопотання позивача про стягнення з відповідача на його користь судового збору за подання апеляційної скарги, то воно задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до вимог ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат, якщо не передає справу на новий розгляд, а змінює рішення або ухвалює нове.

Керуючись ст.374, 379, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2023 року в частині повернення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 його позовної заяви до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, скасувати, а справу направити до Ленінського районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 15 березня 2023 року.