Постанова

Іменем України

21 березня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/837/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 20 жовтня 2022 року

в складі судді Мальцева Д. О.

у цивільній справі №761/16166/21 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агентство нерухомості "Голден Хаус", Публічного акціонерного товариства "Фідобанк"

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

У С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним з моменту укладення Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20.06.2019, укладений між відповідачами.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що між нею та АКБ «Престиж», правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" (далі - ПАТ "Фідобанк"), у вересні 2014 року були укладені кредитний договір та договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

У квітні 2019 року ПАТ "Фідобанк" листом повідомив її про виставлення на продаж, як лоту, права вимоги за кредитним та іпотечним договорами. За результатами проведених електронних торгів переможцем стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Агентство нерухомості "Голден Хаус" (далі - ТОВ "АН "Голден Хаус", Товариство), після чого 20.06.2019 був укладений договір купівлі-продажу права вимоги.

Позивачка, посилаючись на те, що договір про відступлення права вимоги укладено всупереч вимогам діючого законодавства, а саме з товариством, яке не є фінансовою установою, а також за договором про відступлення права вимоги передано зобов`язання в гривні, тоді як зобов`язання за кредитним договором виражено в доларах США, просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки не врахував, що за оспорюваним договором на користь нового кредитора відступлено права вимоги у гривні, тоді як зобов`язання за кредитним договором виражено в доларах США. На думку позивачки, дана обставина є достатньою правовою підставою для визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги, оскільки новому кредитору передано неіснуюче право вимоги.

Звернула увагу, що додатковою підставою визнання договору недійсним було наведено довід, що у ТОВ "АН "Голден Хаус" відсутній спеціальний дозвіл (ліцензія) на право здійснення фінансової діяльності, щодо валютних операцій, а відтак набуття останнім статусу сторони у кредитних правовідносинах суперечить ч. 1 ст. 1054 ЦК України, з якої слідує, що у зобов`язанні за кредитним договором на стороні кредитора може виступати лише банк або інша фінансова установа.

Вважала, що до ТОВ "АН "Голден Хаус", як нового кредитора, у розумінні ч. 1 ст. 514 ЦК України не можуть перейти права вимоги за кредитним договором, оскільки останній не може виступати стороною кредитного договору, згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Однак, суд першої інстанції безпідставно не застосував при вирішенні спору положення ч. 1 ст. 1054 ЦК України та обов`язкові правові позиції щодо застосування цієї норми права, викладені у постановах Великої Палати від 31.10.2018 у справі №465/646/11, від 10.11.2020 у справі №638/22396/14-ц та від 18.11.2022 у справі №826/12683/18. Натомість суд першої інстанції в рішенні послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18, в якій відсутні висновки щодо застосування норми матеріального права - ч. 1 ст. 1054 ЦК України, а вигадані якісь невідомі підходи щодо застосування цієї норми права.

Також як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки порушеним інтересам позивача, про що було вказано у позовній заяві.

За наведених обставин просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.10.2022 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній. Пояснив, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, неправильно застосував норму матеріального права - частину першу статті 1054 ЦК України, в якій чітко визначено, що кредитором може бути лише банк або інша фінансова установа. Дана норма закону не містить будь-яких виключень, щодо суб`єкта, який може виступати кредитором у кредитних правовідносинах. У зв`язку з цим ТОВ "АН "Голден Хаус", який не має ліцензії на здійснення фінансової діяльності, не може виступати новим кредитором ОСОБА_1 , тому договір про відступлення права вимоги за таких обставин фактично є недійсним.

Звернув увагу, що суд першої інстанції застосував постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18, в якій касаційний суд не застосував норму права - ч. 1 ст. 1054 ЦК України, а лише вигадав якийсь невідомий підхід до застосування цієї норми права та таким чином фактично перебрав на себе функції законодавчого органу. Додав, що суди, вирішуючи спір, можуть не застосовувати такі правові позиці Верховного Суду.

Також пояснив, що суд першої інстанції, вдавшись в оцінку щодо відсутності порушеного права позивача, не врахував, що ОСОБА_1 звернулася за захистом порушеного інтересу, який полягає в тому, щоб на стороні кредитора виступав лише банк або інша фінансова установа, яка має право на здійснення фінансової діяльності. Передання ПАТ "Фідобанк" права вимоги до ТОВ "АН "Голден Хаус", у якого відсутня ліцензія на здійснення фінансової діяльності, не відповідає інтересам ОСОБА_1 , оскільки в такому разі остання є менш захищеною в кредитних правовідносинах.

Представник відповідача ПАТ "Фідобанк" - Кібець Р. Р. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач - ТОВ "АН "Голден Хаус", належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача ТОВ "АН "Голден Хаус".

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29 травня 2006 року між АКБ «Престиж», яке в подальшому змінило назву на ПАТ "Фідобанк", та ОСОБА_3 (після реєстрації 02.10.2009 шлюбу прізвище " ОСОБА_1 ", який розірвано 07.03.2012, а після реєстрації 31.10.2017 шлюбу прізвище " ОСОБА_1 ") укладено кредитний договір №014-05/96 на суму 69 000 доларів США (далі - Кредитний договір). Сторони визначили, що кінцевою датою повернення кредиту є 29.05.2026.

Пунктом 2.1. Кредитного договору визначено, що кредитні кошти призначені для придбання квартири.

У пункті 5 Кредитного договору, визначено, що ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29 травня 2006 року між АКБ «Престиж» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №014-05/96з, за умовами якого остання пердала банку в іпотеку, належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Умовами іпотечного договору визначено, що цим договором забезпечується належне виконання вимог, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також усіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в т. ч. щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та їх умов.

В подальшому АКБ «Престиж» змінило назву на ПАТ «Фідобанк».

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) від 19 липня 2016 року №1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку» ФГВФО з 22 липня 2016 року розпочав ліквідацію ПАТ «Фідобанк»

Відповідно до вищевказаного рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочав продаж активів ПуАТ «Фідобанк» з метою виплати коштів вкладникам зазначеного банку та повернення грошових коштів з метою розрахунку з кредиторами.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на своїй веб-сторінці повідомив про продаж прав вимоги ПАТ «Фідобанк», яке являється правонаступником АКБ «Престиж», та проведення відкритих торгів з продажу активу, що обліковуються на балансі ПАТ «Фідобанк».

Згідно відкритих інформаційних даних ФГВФО, інформація щодо лоту була виставлена на офіційній Інтернет сторінці фонду https://www.fg.gov.ua/passport/36566.

Відповідач - ТОВ «Агентство нерухомості «Голден Хаус» прийняв участь в електронних торгах з продажу права вимоги за кредитним договором №014-05/96 від 29 травня 2006 року, який укладено з ОСОБА_1 із забезпеченням: квартира під АДРЕСА_1 . За результатами проведених електронних торгів ТОВ «Агентство нерухомості «Голден Хаус» стало переможцем, після чого був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги від 20 червня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В.

Даним договором ПАТ "Фідобанк" відступив шляхом продажу новому кредитору, в особі ТОВ «Агентство нерухомості «Голден Хаус», належні Банку, а новий кредитор набув у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальників та/або іпотекодавців, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників, спадкоємців, страховиків та інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами та/або договорами іпотеки, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них згідно реєстру у Додатку №1.

Відповідно до Додатку №1 до Договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, до ТОВ «Агентство нерухомості «Голден Хаус» перейшло право вимоги за кредитним договором №014-05/96 від 29.05.2006, який уклала ОСОБА_1 з ВАТ «Престиж», правонаступником якого став ПАТ «Фідобанк», та право вимоги за договором іпотеки №014-05/96з від 29.05.2006, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Сукупний аналіз наведених обставин свідчить про те, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги є договором купівлі-продажу майнового права, укладеного Банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що договором про відступлення права вимоги порушується її інтерес, як позичальника у кредитних правовідносинах, оскільки новий кредитор в порушення вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України не є фінансовою установою, а відтак і не має права на здійснення фінансової діяльності. Також посилалася на те, що за оспорюваним договором відступлено право вимоги у гривні, тоді як зобов`язання за кредитним договором виражене в доларах США.

Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а також врахувавши, що попередній кредитор до укладення оспорюваного договору був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, дійшовправильного висновку про правомірність Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20.06.2019 та у зв`язку з цим обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.

При цьому, до такого висновку суд першої інстанції дійшов з урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18, згідно якої відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

В апеляційній скарзі позивачка зазначила, щоє безпідставним посилання суду на вищевказану постанову Верховного Суду від 16.03.2021, оскільки в цій постанові касаційний суд не застосував норму права - ч. 1 ст. 1054 ЦК України, якою визначено виключний перелік суб`єктів на стороні кредитора, а лише вигадав якийсь невідомий підхід до застосування цієї норми права та таким чином фактично перебрав на себе функції законодавчого органу. На думку скаржника, з огляду на це, суд може не застосовувати такі правові позиції Верховного Суду.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як вбачається зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18, касаційний суд переглядав справу про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Також з постанови Верховного Суду від 16.03.2021 вбачається, що касаційний суд встановив обставини, що на стадії ліквідації банку останнім було відступлено право вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами до іншої юридичної особи, яка не є банком або фінансовою установою.

У даній справі, яка переглядається, судом першої інстанції також встановлено обставини відступлення права вимоги за кредитним договором під час процедури ліквідації первісного кредитора. До того ж, судом першої інстанції застосовано норми матеріального права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18.

З наведеного слідує, що судом першої інстанції враховано висновок щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, викладений касаційним судом у справі з тотожним предметом позову та тотожними обставинами справи.

За приписами діючого законодавства відступити від правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду можна виключно на етапі розгляду справи в суді касаційної інстанції шляхом її передачі на розгляд палати, об`єднаної палати чи Великої Палати Верховного Суду. Тобто, у суду першої інстанції відсутні правові підстави для не врахування висновків Верховного Суду, щодо застосування норми права у тотожних правовідносинах.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно взято до уваги висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16.03.2021, покладено їх в основу рішення та з урахуванням цих висновків обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову.

Посилання скаржника на те, що у даній постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 не наведено мотивів застосування ч. 1 ст. 1054 ЦК України, а лише вигадано невідомий "підхід" щодо застосування цієї норми права, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями надавати правовий аналіз постановам Верховного Суду. Більше того, такі аргументи скаржника фактично є власним тлумаченням постанови Верховного Суду.

Крім цього, слід враховувати, що судом першої інстанції враховано останню правову позицію, викладену Верховним Судом у тотожних правовідносинах. А Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 31 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №465/66/11 та від 10.11.2020 у справі №638/22396/14-ц.

Щодо посилань скаржника на не врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 22.11.2022 у справі №826/12683/18 колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно в постанові Верховного Суду від 22.11.2022, висновки в якій, на думку скаржника, безпідставно не враховано судом першої інстанції, зазначено про те, що за загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 Цивільного кодексу України та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або фінансова установа.

Водночас, в цій же постанові від 22.11.2022 вищезгаданий висновок висловлено з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 та від 10 листопада 2020 року у справі №638/22396/14-ц.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 звернула увагу, що у справі, що розглядається, попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії, перебував у процедурі ліквідації та розпродував свої активи з метою розрахунку зі своїми кредиторами. Ця обставина суттєво відрізняє справу №906/1174/18 від справ №909/968/16, №465/646/11, №638/22396/14-ц, в яких Велика Палата Верховного Суду прийняла постанови 11 вересня 2018 року, 31 жовтня 2018 року та 10 листопада 2020 року відповідно.

Дійсно, у справі, яка 22.11.2022 переглянута Верховним Судом, між сторонами виникли правовідносини, які вирішуються за правилами адміністративного судочинства, та при цьому, предметом спору є визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 22.11.2022 не навів мотивів відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судом правомірно не взято до уваги висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22.11.2022 у справі №826/12683/18.

Так само необхідно зважати на те, що постановою Верховного Суду від 22.11.2022 у справі №826/12683/18 судові рішення попередніх інстанцій скасовані з направленням справи на новий розгляд. А як неодноразово наголошував Верховний Суд в своїх постановах, скасування Верховним Судом рішення судів попередніх інстанцій з передачею справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі.

Таким чином, сукупність наведених обставин вказує на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відступлення права вимоги особі, яка не є банком або фінансовою установою не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги, щодо не врахування судом аргументів позову про те, що за оспорюваним договором до нового кредитора відступлено право вимоги у гривні, тоді як зобов`язанння за кредитним договором виражено в доларах США, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення судом надано правову оцінку таким доводам позивача.

Зокрема, судом в рішенні зазначено, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Дана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі №924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі 924/1208/18 та від 19 лютого 2020 року у справі №639/496/17.

Отже відступлення права вимоги у гривні, тоді як за кредитним договором зобов`язання виражено в іноземній валюті, не є підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, як помилково вважає позивачка.

Крім того, суд обґрунтовано вказав на те, що вимога про визнання Договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги не підлягає задоволенню і з тих підстав, що ОСОБА_1 не була стороною такого договору і цей договір не змінює обсяг прав та відповідальності, які остання набула, укладаючи кредитний та іпотечний договори.

З матеріалів справи вбачається, що фактично підставою звернення ОСОБА_1 є незгода з реєстрацією за новим кредитором ТОВ "АН "Голден Хаус" в позасудовому порядку права власності на квартиру, яка є предметом іпотечного договору. Проте, позивачка обрала невірний спосіб захисту, заявивши вимоги до первісного та нового кредитора про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Водночас, як слушно зауважив суд першої інстанції, матеріали справи не містять доказів оскарження ОСОБА_1 відкритих торгів (аукціону), за результатами проведення якого відчужено право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, які є предметом оспорюваного договору.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оспорюваний договір, укладений у відповідності до вимог закону, та не порушує прав ОСОБА_1 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції зосередився виключно на порушенні прав та не приділив уваги доводам позивачки про порушення її інтересу оспорюваним договором не спростовують висновку суду про відсутність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалася на те, що відступленням права вимоги не фінансовій установі порушується її законний інтерес, який підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Законний інтерес - це усвідомлена суб`єктом права необхідність задоволення своїх потреб способом, що допускається, але прямо не передбачений чинним законодавством.

Конституційний Суд України дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес»: це - прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного права і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто законодавцем визначено, що особа може захистити свій інтерес лише з урахуванням вимог діючого законодавства.

Наведені обставини вказують на те, що позивачка просить захистити її інтерес шляхом визнання недійсним договору про відступлення права вимоги на підставах, які суперечать вимогам діючого законодавства.

Оскільки позивачка просить захистити порушений інтерес з підстав, які не узгоджуються з вимогами закону, колегія суддів вважає, що відсутність оцінки суду щодо доводів позовної заяви про порушений інтерес не слугує підставою для скасування рішення суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець