Ухвала

Іменем України

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 359/5962/20

провадження № 61-2442ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Волошиною Оленою Вікторівною , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду

від 19 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавицею, визначення додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавицею, визначення додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні копії квитанцій, а також наявні суперечності у прибуткових касових ордерах, а тому питання про вирішення стягнення витрат на правничу допомогу місцевим судом не вирішувалося.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду в частині відмови у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, представник ОСОБА_1 - адвокат Волошина О. В. звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2022 року в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з позивачки на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 50 087,80 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Волошиної О. В. задоволено частково. Змінено рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 30 червня 2022 року в частині розподілу судових витрат, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки надані адвокатом Волошиною О. В. акти виконаних робіт містять підпис лише одного адвоката, тобто їх не погоджено з клієнтом ОСОБА_1 , вони не можуть бути доказом узгодження між відповідачем (клієнтом) та адвокатом вартості наданих послуг, оскільки розмір суми, що підлягає сплаті у порядку компенсації гонорара адвоката іншою стороною та порядок її обчислення повинен визначатися у договорі, погодженому з клієнтом. Тому апеляційний суд дійшов висновку, що стороною відповідачки не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погодження між сторонами суми гонорару адвоката, водночас, у договорі про надання правової допомоги відсутні умови (пункти) щодо погодження суми гонорару адвоката, і відповідно вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню.

21 лютого 2023 року ОСОБА_1 , через свого представника Волошину О. В. , звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргоюна рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявниця зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту судових рішень в оскаржуваній частині Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведених постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

За змістом копій прибуткових касових ордерів від 6 березня 2021 року № 6,

від 6 жовтня 2021 року № 6, від 11 січня 2022 року № 11 адвокат Волошина О. В. одержала від ОСОБА_1 плату за професійну правничу допомогу в загальному розмірі 50 087,80 грн (4 587,80 грн + 27 500,00 грн + 18 000,00 грн).

Судами встановлено, що у матеріалах справи відсутні копії квитанцій, видані ОСОБА_1 на підставі вказаних прибуткових касових ордерів на підтвердження передачі нею грошових коштів.

Також, за змістом прибуткового касового ордеру від 11 січня 2022 року № 11

міститься суперечлива інформація: а саме: в графі «Сума цифрами» вказано 27 500,00 грн тоді як в іншій графі «Сума» зазначено 18 000,00 грн.

На підтвердження заявлених вимог представник відповідача надав до апеляційного суду: копію договору про надання правничої допомоги від 09 червня 2020 року, копії актів виконаних робіт № 1, 2, 3 до договору від 09 червня 2020 року, копії прибуткових касових ордерів № 6 від 06 березня 2021 року

на суму 4 587,80 грн, № 6 від 06 жовтня 2021 року на суму 27 500,00 грн, № 11

від 11 січня 2022 року на суму 18 000,00 грн.

Згідно пунктів 5.2., 5.3. договору від 09 червня 2020 року порядок обчислення гонорару здійснюється на підставі фіксованого розміру або погодинної оплати, затверджених у прейскуранті, з яким клієнт ознайомлений до підписання договору. Розмір гонорару зазначається в акті про надання юридичних послуг. Клієнт після складання акту повинен сплатити кошти за надані послуги адвоката.

За змістом копій актів виконаних робіт № 1, 2, 3 до договору від 09 червня

2020 року, вони складені та підписані лише одним адвокатом Волошиною О. В.

Надані адвокатом Волошиною О. В. акти виконаних робіт містять лише підпис одного адвоката, тобто їх не погоджено з клієнтом ОСОБА_1 . Також, у договорі про надання правової допомоги відсутні умови (пункти) щодо погодження суми гонорару адвоката.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення з позивачки витрат на правову допомогу, дійшов висновку, що стороною відповідачки не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погодження між сторонами суми гонорару адвоката, водночас, у договорі про надання правової допомоги відсутні умови (пункти) щодо погодження суми гонорару адвоката, і відповідно вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню.

Такий висновок апеляційного суду є обґрунтованим з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав (стаття 59 Конституції України).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частині другій статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Висновки Верховного Суду

У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, визначальним є те, що на підтвердження оплати витрат на правничу професійну допомогу заявницею надані копії актів виконаних робіт № 1, 2, 3 до договору від 09 червня 2020 року, в яких відсутня домовленість сторін, оскільки відсутній підпис клієнта, що суперечить пунктам 5. 2., 5. 3. договору від 09 червня 2020 року, в якому зазначається, що порядок обчислення гонорару здійснюється на підставі фіксованого розміру або погодинної оплати, затверджених у прейскуранті, з яким клієнт ознайомлений до підписання договору.

Тож, висновок апеляційного суду про те, що акти виконаних робіт містять лише підпис одного адвоката, тобто їх не погоджено з клієнтом, а тому вони не можуть бути доказом узгодження між відповідачем (клієнтом) та адвокатом вартості наданих послуг, оскільки розмір суми, що підлягає сплаті у порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною та порядок її обчислення повинен визначатися у договорі, погодженому з клієнтом, є обґрунтованим.

Висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду, які наведені заявницею як приклад неоднакового застосування норм процесуального права, є не релевантними до справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу.

У постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 Верховний Суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу, витрачені позивачем, підтверджені прибутковими касовими ордерами, співмірні зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

У постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 Верховний Суд дійшов висновку, що пунктом 4. 1 додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги сторони погодили, незалежно від досягнутої мети, витрати на правову допомогу.

У постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року по справі № 724/318/21 Верховний Суд дійшов висновку, що з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах відповідачки, у справі витрати на правову допомогу є реальними та підтверджуються належними доказами.

У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, апеляційний суд, відмовляючи у стягненні витрат на правничу професійну допомогу, виходив з відсутності домовленості між сторонами (клієнт і адвокат) за договором щодо визначення розміру гонорару, оскільки в актах виконаних робіт відсутній підпис клієнта, який передбачений пунктами 5. 2., 5. 3. договору про надання правничої допомоги від 09 червня 2020 року.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм процесуального права, отже касаційна скарга є необґрунтованою, відповідно, відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись частиною п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Волошиною Оленою Вікторівною , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 червня

2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавицею, визначення додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний