Справа № 442/3106/22 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/3243/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Назар Х.Б.

з участю: представника апелянта Шулак О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради Львівської області про встановлення земельного сервітуту,-

в с т а н о в и в:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Дрогобицької міська ради Львівської області про встановлення земельного сервітуту. Просила суд встановити на її користь право строкового безоплатного земельного сервітуту на користування земельною ділянкою площею 6 кв.м. кадастровий номер: :01:001:0245 для обслуговування кіоску, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу кіоску, зареєстрованого у реєстрі за № 1637, посвідченого приватним нотаріусом Молокус Б.В., земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м.Дрогобича, у відповідності до робочого проекту, розробленого ліцензованою організацією Дрогобицьким міським відділом «Центр державного земельного кадастру».

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 03 грудня 2008 року, вона придбала кіоск, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Даний кіоск знаходився на балансі МПП «Джерело», який розташований у м.Дрогобичі, пл..Ринок, балансова вартість становить 3500 грн., що підтверджується довідкою № 24 від 03.12.2008 року. 26.05.1994 року, рішенням виконавчого комітетом Дрогобицької міської ради № 134 «Про надання дозволу встановлення кіосків», МПП «Джерело» було надано дозвіл встановити стаціонарні автомати по АДРЕСА_2 . 07.07.1998 року ухвалою Дрогобицької міської ради «Про надання в оренду земельних ділянок міськземфонду» було надано вказану земельну ділянку в оренду.

06 вересня 2012 року, вона звернулася з заявою до Дрогобицької міської ради з проханням укласти з нею договір строкового земельного сервітуту на земельну ділянку площею 6 кв.м. для обслуговування кіоску за адресою: АДРЕСА_1 ). Згідно відповіді їй відмовлено у задоволенні її прохання (сесія від 26 червня 2012 року).

Рішенням Дрогобицької міської ради від 27 вересня 2013 року № 1102 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , земельну ділянку площею 6 кв.м. на площі Ринок (біля будинку № 9) для обслуговування кіоску.

У 2014 році було розроблено проект землеустрою по відведенню земельної ділянки ОСОБА_1 з цільовим призначенням 03.07. для обслуговування кіоску за адресою: АДРЕСА_1 ), кадастровий номер: :01:001:0245.

До кіоску проведено електроенергія, оплату за яку здійснювало спочатку МПП «Джерело», а після укладення договору купівлі-продажу здійснює вона особисто. Також оплата за оренду земельної ділянки, здійснювалася на підставі договору оренди. Оскільки не може досягти з відповідачем домовленості щодо встановлення сервітуту, то змушена звертатися з даним позовом в суд.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дрогобицької міська ради Львівської області про встановлення земельного сервітуту відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що 3.06.2022 року, вона звернулася до Дрогобицької міської ради з заявою про надання дозволу на укладення договору земельного сервітуту земельної ділянки площею 6 кв.м. кадастровий номер: :01:001:0245 для обслуговування кіоску, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу кіоску, зареєстровано у реєстрі за № 1637, посвідчений приватним нотаріусом Молокус Б. В., земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Дрогобича, у відповідності до робочого проекту, розробленого ліцензованою організацією Дрогобицьким міським відділом «Центр державного земельного кадастру» яку зареєстровано у журналі вхідної кореспонденції 15.06. 2022 року за № 2325. Станом на день подання позову до Дрогобицького міськайонного суду, а ні на момент винесення рішення по даній справі 25 жовтня 2022 року, відповіді про розгляд заяви не отримала. Тобто, в порушення законодавства про звернення громадян (протягом місяця розглянути заяву та надати обґрунтовану відповідь стосовно задоволення або відмови) протягом 6 місяців її заява не була розглянута, так як і всі попередні.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би підставність позовних вимог та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі,

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_1 03 грудня 2008 року, придбала у малого приватного підприємства «Джерело» кіоск, який розташований за адресою: м.Дрогобич, площа Ринок, біля будинку 9, що підтверджується договором купівлі-продажу кіоска, зареєстрованого у реєстрі за № 1637, посвідченого приватним нотаріусом Молокус Б.В.

Частиною четвертою статті 98 ЗК України визначено, що земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно з пунктами в) статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Відповідно до частин першої та другої статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦК України та частиною першою статті 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За змістом частини третьої статті 402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно зі статтею 98 ЗК України та статтею 403 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку, він може бути як платним, так і безоплатним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17 зроблено висновок, що «чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою. У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку. Проте доказів вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту на право проходу позивачем не надано.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц (провадження № 61-7233св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 653/2704/16-ц (провадження № 61-22333св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 1512/3008/2012 (провадження № 61-13804св18) зроблено висновок, що «земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18 зроблено висновок, що «умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в червні 2022 року звернулась до Дрогобицької міської ради із завою про надання дозволу на укладення договору земельного сервітуту земельної ділянки площею 6 кв.м. кадастровий номер: :01:001:0245 для обслуговування кіоску, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу кіоску, зареєстровано у реєстрі за № 1637 посвідчений приватним нотаріусом Молокус Б.В., земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Дрогобича, у відповідності до робочого проекту, розробленого ліцензованою організацією Дрогобицьким міським відділом «Центр державного земельного кадастру».

Згідно відповіді виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 26.10.2022 року ОСОБА_1 запропоновано для розгляду даного питання по суті додатково необхідно протягом 10 днів надати копію витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку, вказану у зверненні, на АДРЕСА_1 та зазначено, що після отримання копії витягу з ДЗК це питання буде розглянуто на засіданні постійної комісії ради з питань регулювання земельних відносин. Остаточне рішення приймається сесією міської ради.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно виходив із того, що доказів вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування частиною земельної ділянки відповідача позивачем надано не було. У цій категорії справ досудовий порядок врегулювання спору є обов`язковим і в разі його нездійснення позивачами їх позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відтак, підстави для встановлення сервітуту відсутні і суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують і на увагу не заслуговують.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини у справі "Христов проти України" (рішення від 19 лютого 2009 року) вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів, (дивитися справу "Брумареску проти Румунії". (Brumarescu v. Romania) /GC/ N28342/95, n.61, ECHR 1999- УII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини. ( Справа Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia ) заява № 52854/99, п. 52,ECHR .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.03.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.