РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2023 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Кучиної Н.Г.,

при секретарі судового засідання Добровчан К.Ю.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу № 569/17509/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, стягнення інфляційних втрат та 3% річних,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, поданим представником позивача адвокатом Дяденчуком А.І., в якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 10 500 грн. 00 коп., інфляційні втрати у сумі 122 973 грн. 78 коп. та 3 % річних від простроченої суми зобов?язання у сумі 15 654 грн. 84 коп. Також просить с??тягнути витрати понесені позивачем по оплаті судового збору в розмірі 1 560 грн. 37 коп. та 10000 грн. витрат по оплаті професійної правничої допомоги.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 02 березня 2020 року о 17 годині ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом марки «Renault Master», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу на праві власності, не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції та інтервалу руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Mercedes», який після удару по інерції допустив наїзд на металеве огородження (відбійник). У результаті дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу транспортний засіб отримав значні та непоправні механічні пошкодження. Вина відповідача у скоєнні ДТП підтверджується постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2020 року у справі № 569/4232/20. Відповідач свою вину у вчиненні ДТП визнав.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14.07.2022 року у справі № 569/12421/20 задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 277 244 (двісті сімдесят сім тисяч двісті сорок чотири) грн. 87 коп. Водночас, внаслідок вчиненої з вини відповідача дорожньо-транспортної пригоди, позивачем було понесено й інші витрати, які не були предметом стягнення у цивільній справі № 569/12421/20.

Так, на період провадження у справі № 569/12421/20, з метою збереження пошкодженого транспортного засобу в незмінному стані, що відповідав стану автомобіля після ДТП, та для забезпечення можливості проведення оцінок чи судових експертиз вартості такого автомобіля, позивачем було укладено договір надання послуг № 19 від 20.07.2020 року із КП «Автобаза» Рівненської обласної ради. За даним договором позивач сплатив за послуги стоянки автомобіля, за період з серпня 2020 р. по вересень 2022 р. кошти в сумі 10 500,00 грн.

Зауважує, що ані після вчинення відповідачем ДТП, тобто з моменту завдання матеріальної шкоди, ані після винесення судом рішення про стягнення її суми, відповідачем не виконано свого грошового зобов?язання по сплаті завданої позивачу шкоди.

За таких обставин, в силу вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач має право на сплату йому відповідачем суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

За період з 03.03.2020 року по 18.11.2022 року сума інфляційного збільшення

боргу становить 122 973 грн. 78 коп, 3 % річних становлять 22 563 грн.

24 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Ухвалою від 09 грудня 2022 року позовну заяву ОСОБА_3 суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав. Зазначив, що витрати, які позивач сплатив за послуги стоянки автомобіля не підлягають стягненню, оскільки позивачем не надано доказів, що підтверджували цивільно-правову відповідальність відповідача, як підстави деліктної відповідальності, а саме наявність шкоди, протиправність діяння саме відповідача, що змусило протягом триваючого часу зберігати автомобіль на автостоянці, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача, а також вина відповідача в заподіянні. Щодо вимог стягнення інфляційних втрат та 3% річних зазначив, що позивачем невірно вказано строк, з якого може обчислюватись інфляційні втрати та 3% річних, а саме з даним заподіянням шкоди, а на його думку з моменту вступу рішення в законну силу.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків.

За змістом вказаної постанови 2 березня 2020 року о 17 годині ОСОБА_4 на 271 км + 750 м, керуючи транспортним засобом марки «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1 , не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції та інтервалу руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Mercedes» НОМЕР_2 , який після удару по інерції допустив наїзд на металеве огородження (відбійник). ОСОБА_4 в судовому засіданні вину у вчиненні ДТП визнав.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2020 року у справі № 569/4232/20 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Так, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14.07.2022 року у справі № 569/12421/20 задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 277 244 (двісті сімдесят сім тисяч двісті сорок чотири) грн. 87 коп.

Рішення суду про стягнення матеріальної шкоди не оскаржувалося відповідачем та набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 , як підстава деліктної відповідальності та обставини заподіяння позивачу шкоди встановлені судом у цивільній справі № 569/12421/20 мають преюдиційне значення в даній справі та не підлягають доказуванню.

Водночас, позивач зазначає, що внаслідок вчиненої з вини відповідача дорожньо-транспортної пригоди, було понесено й інші витрати, які не були предметом стягнення у цивільній справі№569/12421/20.

Так, на період провадження у справі № 569/12421/20, з метою збереження пошкодженого транспортного засобу в незмінному стані, що відповідав стану автомобіля після ДТП, та для забезпечення можливості проведення оцінок чи судових експертиз вартості такого автомобіля, позивачем було укладено договір надання послуг № 19 від 20.07.2020 р. із КП «Автобаза» Рівненської обласної ради.

Згідно листа КП «Автобаза» Рівненської обласної ради № 135 від 10.10.2022 року слідує, що громадянин ОСОБА_3 згідно договору надання послуг № 19 від 20.07.2020 р. сплатив на розрахунковий рахунок підприємства за послуги стоянки автомобіля Рено Мастер д.н.з. НОМЕР_1 10 500 грн. з серпня 2020 р. по вересень 2022 р., що також стверджується копіями квитанцій від 04.08.2020 р.,07.09.2020 р., 01.10.2020 р.,06.11.2020 р., 02.12.2020 р., 30.12.2020 р., 24.01.2021 р., 21.02.2021 р., 05.04.2021 р., 28.05.2021 р., 28.05.2021 р., 05.07.2021 р.,02.08.2021 р.,30.08.2021 р., 27.09.2021 р.,05.10.2021 р.,18.12.2021 р.,09.01.2022 р., 21.03.2022 р., 09.02.2022 р., 08.04.2022 р., 29.05.2022 р., 19.06.2022 р., 27.07.2022 р.,05.09.2022 р., 05.09.2022 р.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у

результаті порушення її цивільного права, зокрема якщо особа зазнала втрати у зв`язку з пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою с безпосередній причинний зв?язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до роз`яснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованою суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати па увазі, що відповідно до статей 1166,

1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, піддягає відшкодуванню з повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. 3 огляду на презумпцію вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов?язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою.

Вимогами ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Покликання представника відповідача на той факт, що відсутні всі елементи складу цивільного правопорушення і не було потреби в зберіганні автомобіля на автостоянці, судом відхиляється, з огляду на таке.

Відповідно до п. 33.3 ст. 33 ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01.07.2004 № 1961-IV водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Статтею 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Аналогія в цивільному праві не застосовується, якщо цивільні відносини [регулятивні] врегульовані актами цивільного законодавства або договором. Однак акти цивільного законодавства можуть застосовуватись за аналогією до правовідносин, що виникають на підставі договорів, у частині відносин неврегульованих цим правочином.

Аналогія закону є застосування до не врегульованим конкретної нормою правовідносин норми закону, яка регламентує подібні відносини. Необхідність застосування даного прийому обумовлена ??тим, що рішення по будь-якій справі обов`язково має мати правову підставу. Тому в разі відсутності норми, прямо передбачає спірний випадок, потрібно відшукати норму, регулюючу максимально подібні зі спірним відносини.

Аналогія права - застосування до спірного відношенню, яке не врегульоване якоюсь конкретною нормою і на яке не можна поширити дію регулюючої подібні відносини норми, загальних засад (тобто принципів) законодавства. При аналогії права принципи виконують безпосередньо регулюючу функцію і виступають єдиною нормативно-правовою підставою правозастосовного рішення.

За таких обставин, суд застосовує аналогію закону, оскільки враховуючи, що в провадженні Рівненського міського суду перебувала цивільна справа № 569/12421/20 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, під час розгляду якої для забезпечення можливості проведення судових експертиз вартості автомобіля, з метою збереження пошкодженого транспортного засобу в незмінному стані, що відповідало стану автомобіля після ДТП, позивач скористався послугами КП «Автобаза» стоянки автомобіля, а відтак суд вважає, що понесені позивачем витрати на зберігання пошкодженого транспортного засобу прямо зумовлені обставинами вчинення відповідачем дорожньо-транспортної пригоди, тобто також є матеріальною шкодою, завданою позивачу внаслідок дій відповідача.

Оскільки відповідач не надав суду інших доказів на спростування розміру завданої позивачу матеріальної шкоди у вигляді витрат на зберігання пошкодженого транспортного засобу, позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 10 500 грн. 00 коп. належить задовольнити.

Разом з тим, позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволенню підлягають частково.

Згідно розрахунку заборгованості, виконаного позивачем в позовній заяві, сума інфляційних втрат, понесених ОСОБА_3 з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення за період з 03 березня 2020 року, який є наступним днем після вчинення ДТП по 18 листопада 2022 року, складає 122 973, 78 грн., а три проценти річних від простроченої суми за цей період складають 15 654,84 грн.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав.

У пункті 45 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 750/5104/17 Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків, викладених Верховним Судом України у Постанові від 20.01.2016 в справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися вимоги статті 625 ЦК України та у Постанові від 02.03.2016 в справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин, виходячи з наступного.

Тому, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини поширюються вимоги статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу.

Відповідач по справі був обізнаний про грошове зобов`язання, оскільки рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14.07.2022 року у справі № 569/12421/20 задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 277 244 грн. 87 коп.

Матеріали справи не містять та судом не встановлено, що відповідач виконав вищевказане рішення суду та сплатив ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 277 244 (двісті сімдесят сім тисяч двісті сорок чотири) грн. 87 коп.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати грошових коштів, то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Суд приходить до висновку, що саме на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, тому його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зважаючи на вищевикладене у позивача наявне право нарахування на суму заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду.

Так, відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили.

З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідачів суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за час прострочення.

Покликання представника позивача на те, що розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних необхідно здійснювати із наступного дня після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, суд відхиляє, оскільки вважає, що розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був встановлений судовим рішенням Рівненського міського суду від 14 липня 2022 року, а відтак обов`язок зі сплати заборгованості у відповідача виник з моменту такого рішення.

Визначаючи розмір інфляційних втрат і 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.625 ЦК України та враховуючи, що обов`язок зі сплати заборгованості у відповідача виник з моменту винесення рішення Рівненського міського суду від 14 липня 2022 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 24 098, 52 грн. та 3 % річних у розмірі 5 765,00 грн. за період з 14 липня 2022 року (день винесення рішення, за яким відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем) по 24 березня 2023 року за час прострочення виконання грошових зобов`язань.

За таких обставин, позовна заява підлягає до задоволення частково.

Крім того, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 560,37 грн.

Позов заявлено з ціною 156 037,02 грн. та задоволено на суму 42 472,84 грн., тобто на 27 % (42 472,84 х100:156037,02).

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам розмірі 421,30 грн. (1560,37 грн./100х27%), що відповідає ст.141 ЦПК України.

Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача, понесені ним витрати, пов`язані з наданям правової допомоги у розмірі 10 000 грн.

На підтвердження здійснених представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Дяденчуком А.І. витрат на професійну правничу допомогу надано: ордер серії ВК № 1004434 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги № б/н від 18.11.2022 року та квитанцію про сплату гонорару за надання правничої допомоги у розмірі 10 000 грн.

У відповідності до ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

У п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Зі змісту ст.137 ЦПК України вбачається, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданихпослуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторонни або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі оскільки цей розмір має бути доведений, та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позовні вимоги було задоволено частково (27%), то витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог в розмірі 2 700,00 грн. (10 000 грн./100х27%).

Керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволити частково.

Стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо транспортної пригоди в розмірі 10 500 грн. 00 коп.

Стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в розмірі 24 098 грн. 52 коп. та 3% річних від простроченої суми зобов`язання в розмірі 5 765 грн. 00 коп. за період з 14 липня 2022 року по 24 березня 2023 року.

Стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 421 грн. 30 коп.

Стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 2 700 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 27 березня 2023 року

Суддя Н.Г. Кучина