Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 522/19144/19

провадження № 61-14641св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа Банк», державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення, скасування запису про реєстрацію права власності, припинення права та поновлення запису

за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа Банк» на постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дришлюка І. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовів

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточнивши яку просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871746 від 26 вересня 2019 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»); - скасувати запис про реєстрацію права власності № 33400061, вчинений державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С. В., яким проведена реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за АТ «Укрсоцбанк»;

- скасувати запис про право власності/довірчої власності № 351197861, вчинений державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А. Е., яким проведена державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за АТ «Альфа-Банк»;

- припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 351197861);

- поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_1 .

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що 12 грудня 2007 року між нею і Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк) укладено генеральний договір про здійснення кредитування № 665/059 з лімітом 165 000,00 дол. США. За умовами додаткової угоди № 665/059-1/302 до генерального договору банк надав позичальнику кредит у формі разового кредиту в сумі 165 000,00 дол. США зі сплатою 13,5 % річних на строк з 12 грудня 2007 року до 11 грудня 2017 року.

На забезпечення зобов`язань за кредитним договором 12 грудня 2007 року між сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нежитлові приміщення офісу № 550 загальною площею 56,7 кв. м на АДРЕСА_1 .

Згодом позивач дізналася, що право власності на спірні приміщення офісу зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк». Такі зміни до державного реєстру внесені державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С. В., підставою виникнення права власності зазначено: докази-повідомлення, серія та номер б/н, видавник Укрпошта, іпотечний договір, серія та номер 5556, виданий 12 грудня 2007 року, видавник ПН ОМНО Луняченко Н. В.; повідомлення серія та номер ІВ/УСБ-04, видане 18 квітня 2009 року, видавник АТ «Укрсоцбанк». Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер 48871746 від 26 вересня 2019 року, 11:13:47, Манюта С. В. , КП «Агенція реєстраційних послуг», Одеська область.

Позивач не погоджується з такими діями державного реєстратора, адже реєстрація права власності за банком відбулася з порушенням норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини. Зокрема, вона не отримувала від банку повідомлень і письмових вимог відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку», згоду на відчуження предмета іпотеки не надавала. Крім того, всупереч умовам іпотечного договору при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку між нею і банком не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому державний реєстратор не мав права здійснювати державну реєстрацію права власності на підставі поданих банком документів.

Дії державного реєстратора щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникло на підставі іпотечного договору, є протиправними, адже не були виконані умови пунктів 60 та 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок). Крім того, банк не надав державному реєстратору оцінку вартості предмета іпотеки, що не відповідає вимогам частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку».

З дня виникнення у банку права вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки минуло більше трьох років, зокрема, здійснення виплат за кредитним договором вона припинила у 2008 році, банк скористався своїм правом вимагати достроково повернути кошти в 2014 році, направивши відповідну вимогу, також звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до неї про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором (справа № 522/22603/14-ц). Отже, своїми діями банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Проте реєстрація права власності була здійсненна лише у 2019 році, тобто з пропуском позовної давності.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

16 грудня 2019 року адвокат Борщенко К. Ю. в інтересах Акціонерного товариства «Альфа Банк» звернувся до суду із заявою про заміну сторони правонаступником, в якій зазначив, що 10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2019 року вирішено питання про заміну сторони відповідача шляхом покладення всіх процесуальних прав та обов`язків у цій справі на АТ «Альфа-Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 03 листопада 2020 року в задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення, скасування запису відмовив відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк ужив усіх необхідних заходів для сповіщення позичальника щодо вимоги про дострокове повернення боргу. Саме по собі не отримання позивачем цієї вимоги не свідчить про її необізнаність. Оскільки рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки прийняте відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки, а державна реєстрація права власності за відповідачем на іпотечне нерухоме майно проведена на підставі документів, що передбачені Порядком № 1127, тому немає підстав для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення офісу та відповідної державної реєстрації права власності на іпотечне майно.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Одеський апеляційний суд постановою від 28 липня 2021 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871746 від 26 вересня 2019 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк». Скасував запис про реєстрацію права власності № 33400061, вчинений державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С. В., яким проведена реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за АТ «Укрсоцбанк». Скасував запис про право власності/довірчої власності № 351197861, вчинений державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А. Е., яким проведена державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за АТ «Альфа-Банк». Припинив право власності АТ «Альфа-Банк» на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 351197861). Поновив в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_1 . Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована порушенням банком вимог іпотечного договору та норм законодавства щодо переходу права власності на іпотечне майно до відповідача у позасудовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, візиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 25 серпня 2021 року, АТ «Альфа-Банк» просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 та постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 750/2254/19, від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16, від 23 січня 2018 року у справі № 760/16916/14-ц, від 28 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17, від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц, від 13 травня 2021 року у справі № 715/2669/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19; відсутній висновок Верховного Суду з питань застосування абзацу третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, та їх обтяжень» в редакції, яка набрала чинності 16 січня 2020 року.

На обґрунтування касаційної скарги АТ «Альфа-Банк» зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Так, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд не врахував актуальних висновків Верховного Суду з ідентичних правовідносин, в частині обґрунтованості викладення іпотечного застереження в договорі іпотеки та можливості реєстрації права власності на його підставі; не надав правильної оцінки щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Посилання апеляційного суду на відсутність оцінки майна суперечить нормам Закону, на підставі якого провадилась реєстрація права власності, адже на час реєстрації права власності висновок про вартість майна не входив до переліку документів, які необхідно було надавати державному реєстратору.

Крім того, апеляційний суд скасував запис, що є неправильним способом захисту; порушив норми процесуального права при прийнятті уточненої позовної заяви; позивач повинен був звертатись з віндикаційним позовом та сплатити судовий збір як за майновий спір; а також апеляційний суд не звернув уваги на те, що до участі в розгляді справи не залучено приватного нотаріуса Чапського А. Е. та не витребувано реєстраційної справи щодо перереєстрації права власності з АТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк», адже скасуванню підлягали дії нотаріуса.

22 лютого 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Попової О. А. як представника ОСОБА_1 на касаційну скаргу мотивований законністю і обґрунтованістю постанови апеляційного суду, адже обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам закону та є ефективним.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

17 січня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2022 року касаційне провадження зупинено у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 914/2350/18 (914/608/20).

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року касаційне провадження у справі поновлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 грудня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено генеральний договір про здійснення кредитування № 665/059, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у дол. США та/або гривнях, євро у межах загального ліміту, що дорівнює або є еквівалентним за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ станом на дату укладення цього договору, 165 000,00 дол. США.

Згідно з умовами додаткової угоди № 665/059-1/302 до генерального договору про здійснення кредитування від 12 грудня 2007 року № 665/059 кредитор надав позичальнику кредит у формі разового кредиту в сумі 165 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом 13,5 % річних на строк до 11 грудня 2017 року.

На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором 12 грудня 2007 року між сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нерухоме майно: нежитлові приміщення офісу № 550 загальною площею 56,7 кв. м., що знаходяться на АДРЕСА_1 .

23 вересня 2019 року право власності на спірні приміщення офісу зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, вказані зміни до державного реєстру внесені державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С. В., як підстава виникнення права власності зазначено: докази-повідомлення серія та номер б/н видавник Укрпошта; іпотечний договір серія та номер 5556, виданий 12 грудня 2007 року, видавник ПН ОМНО Луняченко Н. В.; повідомлення серія та номер ІВ/УСБ-04, виданий 18 квітня 2009 року, видавник АТ «Укрсоцбанк».

Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871746 від 26 вересня 2019 року, 11:13:47, Манюта С. В. , КП «Агенція реєстраційних послуг», Одеська область.

У пункті 4.5 договору іпотеки від 12 грудня 2007 року сторони узгодили порядок позасудового задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки.

Так, підпункт 4.5.3 пункту 4.5 договору іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом

передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до підпункту 6.2 пункту 6 іпотечного договору всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін.

Матеріали реєстраційної справи № 101, заведеної державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С. В., містять копію повідомлення банку від 18 квітня 2019 року, адресованого ОСОБА_1 , про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», на дві адреси, а саме : за місцем реєстрації - АДРЕСА_2 , та за місцем знаходження спірних приміщень - АДРЕСА_1 , яке не було надіслано рекомендованим листом.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд , перевіривши правильність застосування судом норм права

в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Щодо скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового

врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ураховуючи наведене, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки

в позасудовому порядку.

Суди встановили, що реєстрація права власності на спірне майно за АТ «Укрсоцбанк» відбулася на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі.

Згідно з підпунктом 4.5.3 пункту 4.5 іпотечного договору від 12 грудня 2007 року іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться за заявою особи шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 указаного Закону).

Згідно з пунктом 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема для прийняття відповідних рішень, є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що

містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року в справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20) зазначено, що: «в разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав

її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

Згідно з підпунктом 6.2 пункту 6 іпотечного договору всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін.

Апеляційний суд установив, що банк не виконав умови іпотечного договору, оскільки повідомлення банку про звернення стягнення на предмет іпотеки не було надіслано позивачу рекомендованим листом, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» в чинній на час реєстрації права власності за банком редакції іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд встановив, що на момент набуття у власність предмета іпотеки банк не дотримав норм статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, встановивши не надання банком всіх документів, передбачених пунктом 61 Порядку № 1127, а також порушення ним статті 37 Закону України «Про іпотеку», суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора і припинення права власності.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач обрала неефективний спосіб захисту в цій частині, є помилковими, що також підтверджується висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс 21).

Інші аргументи касаційної скарги висновків апеляційного суду в указаній частині не спростовують, зводяться до незгоди з ними, трактування норм матеріального права на власний розсуд та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Щодо скасування та поновлення записів

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, тепер способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачає.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19; від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 464/6174/18.

Отже, на момент ухвалення судом рішення вимога про скасування запису про реєстрацію права власності на об`єкт спірного нерухомого майна є неналежним способом захисту права або інтересу позивача.

Скасування рішень про державну реєстрацію з одночасним припиненням права власності банку на предмет іпотеки є ефективним способом захисту та вирішенням спору про право, наявного між сторонами.

Однак, задовольняючи позовні вимоги про скасування та поновлення записів про реєстрацію права власності апеляційний суд на наведене уваги не звернув та неправильно застосував норми матеріального права в цій частині.

Ураховуючи наведене, постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на об`єкт спірного нерухомого майна № 33400061, підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови; постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності № 351197861, поновлення запису про реєстрацію права власності на об`єкт спірного нерухомого майна, підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

З огляду на зазначене, аргументи касаційної скарги про те, що позивач в зазначеній частині обрав неналежний спосіб захисту, є обґрунтованими.

Щодо вимог до неналежного відповідача

Позивач визначила відповідачем за позовом, крім АТ «Альфа Банк», державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюту С. В., який не є належним відповідачем у цій справі з огляду на таке.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 336/4662/19). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18).

Отже, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у цій справі існує між ОСОБА_1 і АТ «Альфа Банк» щодо порушення права власності позивача на спірне майно внаслідок дій щодо реєстрації за банком такого права.

Ураховуючи наведене, позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно не можуть бути звернені до державного реєстратора, якого позивач визначила співвідповідачем у справі.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17).

З урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора Манюти С. В. задоволенню не підлягають.

Тому постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволення вимог до державного реєстратора Манюти С. В. підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

За вказаних обставин Верховний Суд приймає доводи касаційної скарги банку про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи

касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що касаційна скарга банку підлягає частковому задоволенню, витрати зі сплати банком судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 5 044,80 грн підлягають стягненню з позивача на користь банку.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа Банк» задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року в частині позовних вимог до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича та в частині позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності № 33400061 скасувати, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2020 року в цих частинах змінити, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року в частині позовних вимог про скасування запису про право власності № 351197861, поновлення запису про право власності скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити.

В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» 5 044,80 (п`ять тисяч сорок чотири гривні 80 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов