справа № 355/1169/20
головуючий у суді І інстанції Червонописький В.С.
провадження № 22-ц/824/2651/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 09 лютого 2022 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що відповідач звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг і підписала Анкету-заяву № б/н до договору про надання банківських послуг від 13 грудня 2013 року.

Положеннями Анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом із Умовами, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг.

Позивач відкрив відповідачу картковий рахунок, встановив ліміт кредитування та здійснював обслуговування. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшено до 2 900 грн.

Позивач вказує на те, що відповідач зобов`язалася у визначені строки здійснювати погашення заборгованості, проте через неналежне виконання умов договору станом на 26 серпня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 11 860 грн 35 коп., що складається: 7 886 грн 64 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 3 433 грн 73 коп. - заборгованість за простроченими відсотками; 539 грн 98 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит (відповідно до статті 625 ЦК України), яку просив суд стягнути відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Баришівського районного суду Київської області від 09 лютого 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 886 грн 64 коп., судовий збір у розмірі 1 397 грн 74 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Встановивши, що укладений між сторонами кредитний договір №б/н від 13 грудня 2013 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить умов про встановлення відсотків за кредитом та їх визначеного розміру, процентна ставка не зазначена, заява-анкета не містить і строку повернення кредиту (користування ним), суд першої інстанції дійшов висновку, що Умови та Правила надання банківських послуг, що почали діяти з 01 березня 2019 року та Тарифи банку при наданні банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

За таких обставин суд першої інстанції вважав, що сторони не обумовили відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 3 973 грн 71 коп. (3 433 грн 73 коп.+539 грн 98 коп.).

Разом з тим, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 7 886 грн 64 коп. заборгованості за кредитом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 09 лютого 2022 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована посиланням на статті 634, 638, 642, 1069 ЦК України, а також тим, що позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 13 грудня 2013 року, в якій відповідач особистим підписом засвідчила згоду, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає договір про надання банківських послуг, а також зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказує на те, що згідно з постановою Національного банку України від 17 грудня 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах» (п. 2.2) ідентифікація клієнта не є обов`язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.

Підписуючи анкету-заяву, відповідач пройшла ідентифікацію в банку, а тому повторне заповнення будь-яких анкет-заяв або підписання інших додаткових документів не вимагалося згідно процедури, що затверджена наказами по банку, що не суперечить чинному законодавству.

Зазначає, що 27 грудня 2017 року відповідачем було підписано довідку про умови кредитування (паспорт споживчого кредиту), що свідчить про належне повідомлення про умови сплати відсотків та штрафу за невиконання зобов`язань.

Відповідач після отримання картки за умовами укладеного договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.

На підтвердження своїх доводів, АТ КБ «ПриватБанк» посилається на розрахунок заборгованості, паспорт споживчого кредиту, а також виписку по рахункам, з якої, за твердженнями апелянта, прослідковується встановлення кредитного ліміту та факт використання грошових коштів (зняття готівки з карткового рахунку, розрахунок за придбані товари), тобто дії з користування кредитними коштами, а також з погашення заборгованості свідчать про згоду з умовами кредитування.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» також посилається на положення Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», постанови НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 та від 05 листопада 2014 року № 705.

АТ КБ «ПриватБанк» вважає безпідставним посилання на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 342/180/17, натомість на підтвердження свої позиції наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15ц, від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16-ц, від22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18,від 29 липня 2020 року у справі 753/10779/16ц,від 21 жовтня 2020 року у справі № 331/4560/19, від 02 грудня 2020 року по справі № 284/157/20ц. Також наводив правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16ц та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.

Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 09 лютого 2022 року не оскаржується у частині стягнення основної суми боргу (тіла кредиту), тому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 13 грудня 2013 року підписана анкета-заява.

Підписом в анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася із договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами, а також зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті АТ КБ «Приватбанку» (а.с.11 ).

Також, позивачем долучено копії витягу з Умов та Правил надання банківських послуг та Тариф банку при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів, Загальні умови випуску та обслуговування платіжних карток (а.с.21-56).

Згідно з наданого позивачем витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт вбачається, що клієнту запропоновано оформити на своє ім`я: карту «Універсальна», карту «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», карту «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», карту «Універсальна GOLD» (а.с.21).

Також позивачем було надано інформацію про типи кредитного продукту щодо карток «Універсальна» та «Універсальна голд» (а.с.12-13).

Дослідивши вказані документи, апеляційний суд встановив, що із анкети-заяви, підписаної відповідачем ОСОБА_1 , не можливо встановити, яку конкретно із запропонованих банком послугу було обрано відповідачем, оскільки вказана інформація у цій анкеті-заяві, - відсутня.

Позивачем надано виписку по картковому рахунку в АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 за період з 27 грудня 2017 року по 01 березня 2020 року (а.с.19-20), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача щодо розмірів встановленого кредитного ліміту (а.с.17), довідку про видану кредитну картку із зазначенням строку її дії (а.с.18).

З наданої виписки вбачається, що відповідач отримала грошові кошти у вигляді встановленого ліміту на кредитну картку, користувалася кредитними грошовими коштами, та день звернення з позовом її заборгованість за тілом кредита становить 7 886 грн 64 коп.

З огляду на норми частини 1 статті 1054 ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів сплати заборгованості у розмірі більшому ніж це зазначено позивачем у розрахунках заборгованості. Розрахунку заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, - відповідачем не наданий.

Щодо відмови у стягненні відсотків за користування кредитними грошовими коштами, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Як зазначено вище, за змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» від 13 грудня 2013 року процентна ставка не зазначена та сторонами не була погоджена.

Також у цій заяві відсутні умови договору щодо строку виконання зобов`язань з повернення кредиту, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 грудня 2013 року, посилався на Витяг з Тарифів Банку та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку», розміщений на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг «Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку» не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.

Щодо наявної в матеріалах справи довідки про типи кредитного продукту, то вказаний документ є інформацією, яка інформує споживача/клієнта банку щодо умов кредитування й свідчить лише про інформування відповідача про умови кредитування, а не про те, що останній погодився отримувати кредит на зазначених умовах.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що сторони обумовили та погодили розмір процентів, які мав сплачувати відповідач за користування кредитними коштами.

Щодо доводів позивача про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України, то оскільки правові підстави для стягнення відсотків відсутні, тому апеляційний суд не вбачає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України.

Щодо наведених аргументів апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15ц, від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18,від 29 липня 2020 року у справі 753/10779/16ц, від 21 жовтня 2020 року у справі № 331/4560/19, від 02 грудня 2020 року по справі № 284/157/20ц, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановахвід 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16ц та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, апеляційний суд зазначає, що такі підлягають відхиленню, оскільки рішення суду першої інстанції переглядається в частині відмови у задоволенні позову щодо вимог про стягнення відсотків, розмір яких не був погоджений з відповідачем під час підписання анкети-заяви від 13 грудня 2013 року.

Крім того, апеляційний суд відхиляє посилання АТ КБ «ПриватБанк» на Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, яка втратила чинність у зв`язку з прийняттям постанови Національного банку України від 05 листопада 2014 року№ 705, оскільки це Положення встановлює загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів і визначає порядок здійснення операцій з їх використанням.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги з посиланням на положення Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 09 лютого 2022 року про відмову у стягненні заборгованості у розмірі 3 973 грн 71 коп. - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська