Справа № 344/3124/21
Провадження № 2/761/3080/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В

за участю секретаря: Бражніченко І.О.

позивача: ОСОБА_1

представників відповідачів: Старчі А.В. , Шильця А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальність «Вердикт Капітал», Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», відповідно до якої позивач просив суд: визнано недійсним договір № 212009 від 28 листопада 2019 р., між ТОВ «Вердикт Капітал» та ПАТ «ВіЕйБі Банк» про відступлення прав вимоги за кредитним договором №2/08/16-05 від 21.07.2008 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що часті телефонні дзвінки від невідомих осіб, котрі є нібито представниками невідомого позивачу ТОВ «Вердикт Капітал», стверджують про заміну сторони в виконавчому провадженні, що вони є правонаступником стягувана ПАТ «ВіЕйБі Банк» згідно угоди(договору) № 212009 між сторонами від 28 листопада 2019 p., про стягнення заборгованості за кредитним договором 2/08/16-05 від 21.07.2008 року в сумі 745 275 грн. Насправді ТОВ «Вердикт Капітал» тільки подало заяву до суду про визнання її стороною у справі, боржник не ознайомлений поштовим повідомленням про дійсність даного договору. Таким чином, передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення вимоги (договором цесії) є правонаступництвом, і такий правонаступник кредитора має звертатись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження (постанова Верховного Суду від 23.07.2019 № 905/1976/16).

Позивачем вказано, що Івано-Франківський суд направив поштою, 26.03.20 р., на його адресу, ухвалу суду з копіями матеріалів судової справи, з додатками: це договір № 212009 між сторонами від 28 листопада 2019 р., про відступлення прав вимоги між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» , на підставі якого останній вважає себе правонаступником,без поштових повідомлень направлених боржнику та ліцензії на дану фінансову діяльність.

Так, позивач вважає, що дана угода була складена між сторонами на підставі неповного з`ясування та недоведеності всіх обставин, що мають істотне значення для суті справи, оскільки порушено норми матеріального та процесуального права боржника, зокрема ТОВ «Вердикт Капітал» не повідомив боржника поштовим повідомлення про угоду між сторонами від 28.11.2019 р. у відповідний термін, порушивши цим умови самої угоди. Крім того, позивач зазначає, що важливо, щоб нововиявлений кредитор не порушив ЦКУ, ЦПКУ, мав ліцензію та обґрунтував правочин, статус договору відступлення права вимоги чи факторингу.

У позовній заяві зазначено, що правовий висновок Верховного Суду має значення для даного розгляду справи, який вказує на неможливість звернення стягнення на іпотеку,банком, ФГВФО, ДВС, фінансовими компаніями (коллекторами), яка підпадає під мораторій у Постанові від 31.10.2018 року у справі №465/1310/17. Позивач вказує, що ТОВ «Вердикт капітал» і ДВС діють дуже агресивно проти нього, розклеюють листівки на дверях та стінах і поштових ящиках в під`їзді будинку, що його хтось розшукує, телефоні погрозливі дзвінки, надають інформацію сусідам та знайомим про кредит.

Крім того, позивачем зазначено, що на кредитні угоди з валютним кредитуванням з іпотечним забезпеченням в Україні існує закон про мораторій, закон забороняє продаж мораторійного майна, котре забезпечує кредитні умови між боржником та банком, сторони - ТОВ «Вердикт Капітал», ПАТ «ВіЕйБі Банк порушили матеріальне право боржника. Квартира іпотекодавця, за площею в 38.8 м.кв., є єдиним місцем проживання боржника. Іпотекодавець теж не повідомлений фінансовою компанією ТОВ «Вердикт Капітал», ПАТ «ВіЕйБі Банк та уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі банк» Славкіна Марина Анатоліївна про продаж майна банком,ФГВФО(Фонд гарантування вкладів фізичних осіб ) фінансовій компанії.

Так, позовна заява обґрунтована тим, що за вказаних обставин та інших обставин, необхідних для справедливого вирішення спору у правовому полі, вищеназваний договір № 212009 від 28.11.2019 р. між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» є необ`єктивним, його прийнято з порушенням принципів верховенства права та рівності сторін,даний договір підлягає розгляду в судовому процесі, на даний час він є упереджений, незаконний, необґрунтований, недійсний. Даний договір між сторонами ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» стверджує про цілу низку правових порушень статей Цивільного процесуального кодексу України, Законів України, Конституції України а також ст.ст. 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд).

Враховуючи вище викладене, позивач, наводячи декілька різних позицій Верховного Суду просить позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.03.2021 року прийнято до провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальність «Вердикт Капітал», Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», про визнання недійсним договору №212009 від 28.11.2019 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ПАТ «ВіЕйБІ Банк» про відступлення прав вимоги за кредитним договором №2/08/16-05 від 21.07.2018.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальність «Вердикт Капітал», Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», про визнання недійсним договору №212009 від 28.11.2019 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ПАТ «ВіЕйБІ Банк» про відступлення прав вимоги за кредитним договором №2/08/16-05 від 21.07.2018, - передано з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області до Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.05.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи.

30.07.2021 року до суду надійшли пояснення позивача до позовної заяви у вказаній справі.

10.08.2021 року до суд надійшов відзив відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на позову заяву, у якому просили відмовити у задоволенні позову. У відзиві вказано, що, враховуючи, що договір № 212009 від 28.11.2019 року укладений в порядку реалізації активів неплатоспроможного ПАТ «ВіЕйБі Банк», то наявність статусу фінансової установи в даному випадку не вимагається, але в будь-якому випадку, Договір про відступлення прав вимоги № 212009 від 28.11.2019 року за своєю правовою природою є договором цесії, оскільки предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги, у той час як договором № 212009 від 28.11.2019 року передбачено відступлення прав вимоги не тільки за кредитними договорами, а й договорами поруки та іпотеки.

Відповідачем зазначено, що Таким чином, враховуючи, що під час укладення договору відступлення прав вимоги № 212009 від 28.11.2019 дотримались вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, а доводи позивача про визнання вказаного правочину недійсними є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Разом із тим, відповідачем вказано, що положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки його дія не поширюється на правовідносини, які виникли між ПАТ «ВіЕйБі» та ТОВ «Вердикт Капітал», відповідно до пункту 7 даного Закону.

12.08.2021 року до суду надійшли пояснення відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» щодо витребуваних документі ухвалою суду від 17.05.2021.

20.08.2021 року до суду надійшло клопотання відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (Вхід №78941) про залишення позовної заяви без руху в задоволенні якого судом відмовлено в судовому засіданні 18.10.2021.

В судовому засіданні 18.10.2021, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про встановлення осіб від ТОВ «Вердикт Капіталу».

21.10.2021 року до суду надійшла заява відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на виконання вимог ухвали суду від 17.05.2021 року у справі №344/3124/21.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті в загальному позовному провадженні.

09.11.2022 року до суду надійшли пояснення відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

09.11.2022 року на адресу суду надійшли пояснення відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

06.12.2022 року на адресу суду від відповідача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли пояснення на позовну заяву в якому відповідач, заперечуючи проти позову, просив відмовити в його задоволенні, з посиланням на правовий висновок Верховного Суду, відповідач зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування позову, порушення своїх прав та інтересів.

06.12.2022 до суду від позивача надійшов запит на інформацію, у якому позивач просить надати відповідь на запитання стосовно відповідача, яке судом в судовому засіданні в порядку ст. 222 ЦПК України залишено без розгляду.

14.12.2022 до суду надійшло клопотання позивача про обов`язкове встановлення сітки юридичних та фізичних осіб від ТОВ «Вердикт Капітал» в економічних та кримінальних правопорушеннях, яке судом в судовому засіданні в порядку ст. 222 ЦПК України залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

В судовому засіданні представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Так, судом встановлено, що 28.11.2019 р. між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» в імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБІ Банк» Луньо Ілля Вікторович та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено договір №212009 про відступлення прав вимоги. За вказаним Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців та/або юридичних осіб зазначених у Додатку 1 до цього Договору включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, Додатку №3, Додатку №4. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором, оригінал якого дослідження судом в судовому засіданні (Т. 1 а.с. 73-75).

Згідно Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги №212009 від 28.11.2019 Реєстру договорів, права вимоги за яким відступають, та боржників за такими договорами станом на 26.11.2019 ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до позивача за кредитним договором № 2/08/16-05 від 21.07.2008 загальний залишок заборгованості (без пені) становить 1 098 809,00 грн. (п. 109 Додатку №1), оригінал вказаного додатку досліджено судом в судовому засіданні (Т. 1 а.с. 70-72).

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

На підставі постанови Правління НБУ від 20.11.2014 року №733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банку» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 952 від 18 квітня 2019 року про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк». Відповідно до зазначеного рішення повноваження ліквідатора ПАТ «ВіЕйБі Банк» визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53, у тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень щодо звернення до пов`язаної з банком особи з вимогою про відшкодування шкоди та звернення з такою вимогою до суду, а також з вимогою до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з Законом прирівнюються до вкладів, та повноважень в частині організації реалізації активів банку, делеговано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Луньо Іллі Вікторовичу з 24 квітня 2019 року.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права -вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За результатами торгів визначено переможного покупця та продано йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

Проте у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14- 222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові у справі № 906/1174/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року по справі № 906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Оспорюваний договір про відступлення прав вимог укладений в належній формі, дієздатними та правоздатними сторонами, на підставі їх вільного волевиявлення та спрямований на реальне настання юридичних наслідків.

Враховуючи, що договір № 212009 від 28.11.2019 року укладений в порядку реалізації активів неплатоспроможного ПАТ «ВіЕйБі Банк», то наявність статусу фінансової установи в даному випадку не вимагається. При цьому, відомості щодо ТОВ «Вердикт Капітал» внесені до державного реєстру фінансових установ, товариство має свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК 249 від 04 лютого 2010 року, а тому може бути стороною і договору факторингу, проти чого заперечує позивач (Т. 2 а.с. 25).

Таким чином, враховуючи, що під час укладення договору відступлення прав вимоги № 212009 від 28.11.2019 сторони договору дотримались вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З аналізу вищезазначених положень, суб`єктом оспорювання договору може бути одна із сторін правочину, в даному випадку ТОВ «Вердикт Капітал», ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» або інша заінтересована особа.

Позивач не виступає стороною оспорюваного договору і не може бути заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України та ч. 5 ст. 216 ЦК України з огляду на наступне: 1. Права заінтересованої особи порушені договором, який оспорюється, і можуть бути в такий спосіб відновлені або іншим чином захищені. 2. Інтереси заінтересованої особи можуть бути реалізовані, внаслідок чого вона здатна буде набути прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

Тобто, обраний Позивачем спосіб захисту у виді визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги має бути спрямований на відновлення порушених цивільних прав та (або) інтересів безпосередньо позивача.

Внаслідок укладення оспорюваного позивачем договору про відступлення права вимоги від 28.11.2019 №212009, відбулася звичайна заміна кредитора, при цьому це не спричинило ані зміну старих чи припинення існуючих, ані виникнення нових правовідносин між кредитором та позивачем. Між укладенням Договору про відступлення прав вимог та заборгованістю позивача перед кредитором немає причинно-наслідкового зв`язку, адже заборгованість за кредитним договором утворилася не у зв`язку з укладенням Договору про відступлення прав вимоги, а у зв`язку із укладання позивачем кредитного договору № 2/08/16-05 від 21.07.2008.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що п. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення в іноземній валюті» визначено, що кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи і у відповідності до цього робить акцент на те, що зміст правочину не можу суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. його моральним засадам. Таким чином, можна зробити висновок, що позивач стверджує, що Договір відступлення прав вимоги № 212009 від 28.11.2019 року укладений між ПАТ «ВіЕйБі» та ТОВ «Вердикт Капітал» суперечить ст. 512, 514 ЦК України, ч. 3 ЗУ «Про Мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

При цьому, щодо вказаних тверджень, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до пункту 7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції на час укладання оскаржуваного договору) дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у частині відступлення (відчуження) на користь (у власність) іншої особи (інших осіб) своїх прав вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 пункту 1 цього Закону. Після відступлення (відчуження) на користь (у власність) іншої особи (інших осіб) банком, щодо якого здійснюється процедура виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", прав вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 пункту 1 цього Закону, дія пункту 1 цього Закону поширюється також на особу, що придбала (прийняла, отримала) таке право вимоги.

Як уже зазначалось судом, що на підставі постанови Правління НБУ від 20.11.2014 року №733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банку» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

З викладеного вбачається, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки його дія не поширюється на правовідносини, які виникли між ПАТ «ВіЕйБі» та ТОВ «Вердикт Капітал», відповідно до пункту 7 даного Закону (в редакції на час укладення оскаржуваного договору).

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована (зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили).

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права Позивача

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 ЦК України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України.

Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому.

Дослідивши в сукупності наявні в матеріалах справи документи, можна прийти до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його прав чи інтересів з боку відповідача.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Суд прийшов до висновку, що відповідачами дотримано норми чинного законодавства при укладанні 28 листопада 2019 року Договору про відступлення прав вимоги № 212009.

В даному випадку також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином інші доводи позивача не впливають на вищевказані висновки суду щодо встановлення судом дотримання відповідачами вимог чинного законодавства при укладанні 28 листопада 2019 року Договору про відступлення прав вимоги № 212009.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

При цьому, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України при відмові у задоволенні позову судові витрати покладені на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 29, 203, 215, 267, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 53, 76-82, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.03.2023.

Суддя: