Ухвала

Іменем України

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 303/5830/22

провадження № 61-2615ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 21 листопада 2022 року у складі судді Мирошниченко Ю. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від

26 січня 2023 року у складі колегії суддів Фазикош Г. В., Куштана Б. П.,

Бисаги Т. Ю. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування виконкому Мукачівської міської ради, орган опіки та піклування виконкому Ужгородської міської ради, про відібрання дитини,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 свавільно утримує їхню дочку у себе та відмовляється повернути її до постійного, визначеного судом, місця проживання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно постанови Закарпатського апеляційного суду від 06 червня 2019 року місце проживання доньки ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом з матір`ю. Дане судове рішення було предметом перегляду у Верховному Суді, залишено судом касаційної інстанції без змін та набрало законної сили. Однак, в березні 2022 року відповідач ОСОБА_1 забрав дитину до себе та не повертає її матері, що спочатку стало підставою для звернень до правоохоронних органів, а зараз і до суду.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 02 вересня 2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі.

ОСОБА_1 подав зустрічний позов, у якому просить змінити місце проживання дитини, покликаючись на зміну обставин, що слугували підставами для визначення попереднього місця її проживання.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що у справі відсутні докази про те, що батько самовільно, без згоди матері змінив місце проживання дитини. За час проживання з батьком донька почала навчатися у другому класі, відвідує заняття в недільній школі при храмі Собору Пресвятої Богородиці (с. Бобовище, Мукачівський район), індивідуальні заняття з іноземної мови, займається плаванням, танцями, має своє коло друзів та тісний емоційний зв`язок з батьком. Тобто, на переконання батька, обставини змінилися, а повернення дитини до попереднього місця проживання не відповідає її інтересам.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 21 листопада 2022 року, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 січня 2023 року, повернуто ОСОБА_1 зустрічний позов.

При поверненні відповідачу зустрічного позову суд першої інстанції зазначив, що спільний розгляд позовів є недоцільним, оскільки питання щодо повернення дитини до постійного місця проживання потребує швидшого розв`язання. Водночас, позов про визначення місця проживання дитини потребує тривалого розгляду.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що одночасний розгляд таких позовних вимог значно розширить коло обставин, які стосуються предмету доказування та підлягають встановленню, що може призвести до порушення строків розгляду справ. Повернення зустрічної позовної заяви заявнику не порушує його прав та інтересів, оскільки останній не позбавлений можливості пред`явити такий позов до суду першої інстанції на загальних підставах.

27 лютого 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить оскаржені судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення ухвалені із порушеннями судами норм процесуального права, обидва позови взаємопов`язані і їх спільний розгляд є доцільним, вони виникають з одних правовідносин та задоволення зустрічного позову повністю виключить задоволення первісного позову.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

За правилами частин першої - третьої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Зустрічний позов - це позов, який подає відповідач до позивача у тому самому судовому процесі задля захисту проти первісних позовних вимог. Метою пред`явлення зустрічного позову є спільний розгляд позовів в інтересах процесуальної економії, а в ряді випадків - уникнення постановлення суперечливих судових рішень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі

№ 916/3245/17 (провадження № 12-13гс19) зазначено, що «ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом».

У пунктах 43, 44 постанови від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18 (провадження № 12-24гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право відповідача подати до позивача зустрічний позов для його спільного розгляду з первісним позовом не є абсолютним. Таке право може бути реалізовано за умови дотримання загальних правил подання позовів, а також правил пред`явлення зустрічних позовів, установлених процесуальним законодавством. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за умови не лише їх взаємопов`язаності, а й доцільності їх спільного розгляду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року у справі № 143/346/22 (провадження № 61-10815св22) зроблено висновок, що «право відповідача на подання зустрічного позову не є абсолютним правом сторони у справі, взаємопов`язаність позовних вимог первісного та зустрічного позову не може бути достатньою підставою для спільного їх розгляду, оскільки суд має встановити доцільність спільного розгляду первісного та зустрічного позовів в одному провадженні. У цій справі предметом первісного позову ОСОБА_1 є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Підставою цього позову є невиконання відповідачем ОСОБА_2 судового рішення про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю та усупереч цьому рішенню суду утримання дитини за місцем проживання батька. Натомість відповідач, звертаючись до суду із зустрічним позовом про зміну місця проживання дитини, обґрунтовував свої вимоги тим, що дитина фактично проживає разом з батьком майже два роки, та він створив усі належні умови для належного проживання дитини саме разом із ним. Верховний Суд погоджується, що як первісний, так і зустрічний позов спрямовані на забезпечення реалізації батьками прав на участь у вихованні дитини, визначення місця її проживання з одним із батьків. Водночас потрібно враховувати, що первісний та зустрічний позови мають різні предмети спору та, відповідно, відмінними є предмети доказування, а тому Верховний Суд погоджується із судами першої та апеляційної інстанцій, що спільний розгляд первісного та зустрічного позовів у цій справі не є доцільним, оскільки матиме наслідком зволікання зі своєчасним розглядом справи, коли рішення у справі про відібрання дитини суд має ухвалювати у надзвичайно стислі строки, що відповідає частині першій статті 162 СК України. Так, за правилами частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. При цьому, заперечуючи щодо повернення дитини до її попереднього місця проживання, відповідач вправі доводити, що залишення дитини за її попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам, що відповідає правилу частини другої статті 162 СК України. За таких обставин, зважаючи, що відповідач не позбавлений можливості у межах позову про відібрання дитини доводити, що таке відібрання суперечитиме її інтересам, обґрунтованим є висновок, що спільний розгляд первісного позову про відібрання дитини та зустрічного позову про зміну місця проживання дитини не є доцільним, призведе до затягування та укладення розгляду справи, а відповідач не позбавлений можливості у межах первісного позову доводити, що залишення дитини за її попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Також Верховний Суд врахував, що відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з окремим позовом про зміну місця проживання дитини в іншому судовому провадженні, а тому не відбудеться порушення права відповідача на доступ до суду у зв`язку із поверненням зустрічного позову у справі, що переглядається».

При поверненні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , суди зробили висновок, що спільний розгляд зустрічного позову про зміну місця проживання дитини разом із позовом ОСОБА_3 про відібрання дитини є недоцільним, оскільки такі позови мають різні предмети спору та, відповідно, відмінними є предмети доказування, прийняття зустрічного позову призведе до зволікання та ускладнення розгляду справи за первісним позовом, коли рішення у справі про відібрання дитини суд має ухвалювати у надзвичайно стислі строки.

Тому суди зробили обґрунтований висновок, що спільний розгляд первісного та зустрічного позовів у цій справі не є доцільним та про повернення ОСОБА_1 зустрічного позову.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидними, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня

1997 року).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від

21 листопада 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від

26 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування виконкому Мукачівської міської ради, орган опіки та піклування виконкому Ужгородської міської ради, про відібрання дитини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат