Ухвала

22 березня 2023 року

м. Київ

справа № 274/103/22

провадження № 61-3518ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною умови кредитного договору, визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору № ZRZ0GK00003679, укладеного 28 березня 2007 року між ним та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), щодо сплати комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1,2 % від суми виданого кредиту в день видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; визнати незаконною бездіяльність банку у непроведенні реструктуризації його зобов`язань за вказаним кредитним договором за його заявою від 20 липня 2021 року, зобов`язати банк провести реструктуризацію його зобов`язань за вказаним кредитним договором за його заявою від 20 липня 2021 року відповідно до підпунктів 6, 7, 8, 9, 11, 12, 13, 14 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» з урахуванням перерахунку заборгованості через незаконно утриману комісію за видачу кредитних коштів.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 28 березня 2007 року між ним і АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № ZRZ0GK00003679, валютою якого визначено долар США. В забезпечення виконання умов указаного договору 28 березня 2007 року між ним і АТ КБ «ПриватБанк» було укладеного договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок, розташований за адреосю: АДРЕСА_1 . 23 квітня 2021 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», яким визначено підстави для обов`язкової реструктуризації заборгованості валютних кредитів. У зв`язку цим він звернувся до кредитора з нотаріально посвідченою заявою від 20 липня 2021 року про проведення обов`язкової реструктуризації за кредитним договором. Листом від 04 серпня 2021 року банк відмовив у задоволенні його заяви, при цьому не вказав, у чому полягає невідповідність його заяви та які документи, визначені законом, не були подані ним разом із заявою. Крім того, згідно з пунктом 7.1 кредитного договору він як позичальник зобов`язався сплатити комісію банку за надання фінансового інструменту в розмірі 1,2 % від суми виданого кредиту в день видачі кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Однак відповідно до абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживного кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною, тому пункт 7.1 кредитного договору необхідно визнати недійсним.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що пункт 7.1 кредитного договору від 28 березня 2007 року № ZRZ0GK00003679 в частині встановлення сплати позичальником комісії банку за надання фінансового інструменту в розмірі 1,2 % від суми виданого кредиту в день видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати є нікчемним з моменту укладення правочину на підставі абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент його укладення, тому відсутні підстави для визнання вказаних положень кредитного договору недійсними через обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав. На 01 січня 2014 року ОСОБА_1 мав прострочену заборгованість за тілом кредиту - 19,78 доларів США, за відсотками - 85,56 доларів США. На 25 квітня 2014 року ОСОБА_1 не мав простроченої заборгованості за тілом кредиту, однак існувала прострочена заборгованість за відсотками в сумі 242,29 доларів США. На 06 липня 2021 року розмір заборгованості ОСОБА_2 перед банком становив: за простроченим тілом кредиту - 544,69 доларів США; за простроченими відсоткам - 796,03 доларів США. Отже, в банку були відсутні підстави для проведення реструктуризації зобов`язання за вказаним кредитним договором відповідно до пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування». Крім цього, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що прострочену заборгованість за відсотками на 01 січня 2014 року було погашено до дня проведення реструктуризації (до 20 липня 2021 року).

08 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гуменюк О. В. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є визнання недійсною умови кредитного договору, визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити дії. При цьому Верховним Судом враховано, що кредитний договір було укладено на суму 8 820 доларів США (за курсом Національного банку України на день подання касаційної скарги становило 322 535,05 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн)), а вимога про визнання недійсною умови кредитного договору стосується нікчемної умови, про що вказано в оскаржуваних судових рішеннях.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), б, в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку представник ОСОБА_1 - адвокат Гуменюк О. В. мотивував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, позивач відповідно до цього ЦПК України позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, а також - справа має для позивача виняткове значення, оскільки порушує його майнові права.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Формальне зазначення заявником, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не є обґрунтуванням обставин, передбачених підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання заявника на те, що позивач позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, є безпідставним, оскільки касаційна скарга не містить інформації про те, при розгляді якої саме іншої справи він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями в цій справі, а також - які саме обставини йому необхідно спростувати. Тому формальне посилання заявника на відсутність такої можливості, не дає підстав для висновку про подання касаційної скарги на підставі підпункту б) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка О. В. про поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною умови кредитного договору, визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко