ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2023 року м. Чернівці Справа №727/10779/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Петранюк Ю.Т.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки і піклування Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2023 року, ухваленого під головуванням судді Слободян Г.М., дата виготовлення повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною і просив зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод у спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку, визначеному згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.03.2016 року, а саме щовівторка та четверга з 15:30 год по 17:30 год; першої та третьої неділі місяця з 10:00 год по 16:00 год без участі матері.

В обґрунтування вимог вказував на те, що сторони з 19.07.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03.03.2014 року.

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 , яку на підставі зазначеного вище рішення суду залишено проживати з матір`ю.

Надалі, 17.03.2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею задоволено. Надано право ОСОБА_1 , без участі ОСОБА_5 бачитися та спілкуватися з донькою ОСОБА_4 що вівторка і щочетверга з 15:30 год до 17:30 год; та першої і третьої неділя місяця з 10:00 до 16:00 год. Зустрічний позов ОСОБА_5 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини Провадження №22-ц/822/368/23

задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 .

Вказує, що певний час ОСОБА_2 добровільно виконувала рішення суду, однак починаючи з березня 2022 року розпочала чинити перешкоди позивачу у зустрічах з дитиною, у зв`язку з чим позивач звернувся до правоохоронних органів, і, як наслідок, з відповідачкою була проведена профілактична бесіда, позивачу рекомендовано звернутися до органів виконавчої служби.

Звертає увагу суду на те, що між сторонами 21.09.2022 року виник конфлікт по місцю навчанню дитини, внаслідок чого на позивача було складено адміністративний протокол за ч.1 ст.173-2 КУпАП, проте, в подальшому, згідно постанови Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.10.2022 року провадження у справі було закрито за відсутності події та складу адмінправопорушення.

Наголошує на тому, що, крім наведеного, факт наявності перешкод у спілкуванні з донькою також підтверджується переписками у додатку «Вайбер» з відповідачкою, також стверджує, що ОСОБА_2 негативно реагує на його прохання щодо зустрічей з донькою, у зв`язку з чим він позбавлений можливості спілкуватися з дитиною.

Зазначає, що регулярно та в повному обсязі сплачує аліменти на доньку, бажає брати участь у вихованні, фізичному та духовному розвитку, прагне спілкуватися та розвивати дитину, а тому з посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_3 , яка діє в інтересах позивача, подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві, а також зазначає, що висновки суду про відсутність перешкод з боку матері у спілкуванні доньки та позивача є хибними та не відповідають встановленим у справі обставинам.

Вказує, що факт вчинення ОСОБА_2 перешкод у його спілкуванні з дитиною проявляється не у фізичних перепонах з боку матері чи фізичному утриманні дитини від зустрічей, а шляхом формування у дівчинки негативного образу батька, проявах неповаги у присутності дитини, залучення доньки до конфліктної ситуації, що є результатом ворожої налаштованості самої ОСОБА_2 відносно її колишнього чоловіка. Це призвело до втрати позитивного ставлення дитини до батька, і, як наслідок, виникли труднощі в налагодженні контактів позивача з донькою.

Вказані обставини підтверджуються висновком психолога ОСОБА_6 , яка також вказала, що в поведінці дитини проявляються ознаки синдрому емоційного відчуження від батька. При цьому, психолог вказала на позицію самої відповідачки, яка характеризується особистим ворожим ставленням до колишнього чоловіка й навіюванням донці ворожого ставлення до батька. Крім того, є підстави розцінювати дії ОСОБА_2 як маніпулювання свідомістю й почуттями дитини, навіювання їй певного бачення ситуації та негативного ставлення до батька з метою формування відкидання дитиною батька.

Також, суд не врахував пояснення самої ОСОБА_2 , яка визнала в судовому засіданні факт повідомлення малолітній доньці про продаж її особистого майна (золотих сережок, подарованих батьком) для сплати судових витрат у справі у разі ухвалення судом рішення не на її користь.

Опитана в судовому засіданні малолітня ОСОБА_4 також підтвердила суду вказану обставину, однак зазначила, що їй би цього дуже не хотілось.

Суд прийшов й до хибного висновку про те, що небажання дитини спілкуватись з позивачем викликано поведінкою самого позивача, оскільки останній застосовував до дитини фізичне та психологічне насильство, зокрема, як судом було встановлено зі слів дитини: стискував їй руку, заставляв мити посуд, не ввічливо спілкувався з нею, однак наведене було спростовано позивачем, допитаним в судовому засіданні в якості свідка.

Наголошує також на тому, що у висновку за результатами опитування дитини в суді психолог ОСОБА_6 зазначила, що саме мати є беззаперечним та єдиним авторитетом для дівчинки, волі якої вона здатна підкорятись. Батька дитина не розглядає як значимого дорослого, до слів якого вона має дослухатись, оскільки відповідачка не виховує у ній повагу до батька.

Також, поза увагою суду залишилась і та обставина, що ОСОБА_1 після надання відповідачем первинного висновку психолога Чернівецького міського центру соціальних служб намагався домовитись з відповідачем про відвідування втрьох психолога (переписка у додатку «Вайбер») для налагодження, відновлення контакту між ним та дитиною, з`ясування та подолання причин небажання дитини спілкуватись з батьком, однак жодної відповіді не отримав.

Вважає, що сама по собі відмова дитини спілкуватись з батьком не є підставою для відмови у позові про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, оскільки саме на стадії виконання такого рішення є можливість залучити орган опіки та піклування, дитячих психологів, встановити та усунути причини небажання спілкуватись з батьком, а також відновити контакт з дитиною.

З посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_7 заперечує щодо задоволення апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін. Наголошує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними й необґрунтованими. Посилається на обставини, викладені в запереченнях та поясненнях суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що ним не встановлено доказів на підтвердження того, що відповідачка створює негативний вплив доньки ОСОБА_4 на батька, та доводи позивача ОСОБА_1 щодо вимог з боку матері відносно розвитку у дитини фобії після спілкування з ним, що зазначено обставинами перешкоджання йому як батькові спілкуватися з донькою, не може вважатися беззаперечним доказом існування вказаної обставини та, в свою чергу, спростовують доказами та показами свідків, і безпосередньо показами самої дитини ОСОБА_4 .

Вважає, що сторонам необхідно дійти спільної згоди щодо порядку спілкування між собою та дитиною на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.03.2016 року та враховуючи вік й інтереси дитини, за спільною згодою відпрацювати умови побачень з дитиною, і це відповідатиме інтересами дитини та інтересам батьків, тобто буде справедливим по відношенню, як до малолітньої дитини, так і до її батьків.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду та вважає, що рішення наведеним вимогам закону не відповідає.

Обставини справи щодо перебування сторін у шлюбі та його розірвання, народження у шлюбі доньки ОСОБА_8 , визначення місця проживання дитини з матір`ю, стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки та відсутності в нього заборгованості по сплаті таких сторонами визнається та не спростовується (а.с.11-13, 25-26).

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 березня 2016 року, крім іншого, визначено спосіб участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Надано право ОСОБА_1 , без участі ОСОБА_5 бачитися та спілкуватися з донькою ОСОБА_4 що вівторка і щочетверга з 15:30 год до 17:30 год; та першої і третьої неділя місяця з 10:00 до 16:00 год (а.с.14-15).

Згідно листа Чернівецького районного управління поліції Головного управління національної поліції в Чернівецькій області від 14.06.2022 року №6377 вбачається, що на звернення ОСОБА_9 з приводу невиконання колишньою дружиною рішення суду з приводу надання побачень з дитиною йому було надано відповіді, що звернення від 05.06.2022 року та 07.06.2022 року зареєстровані, повідомлено про відсутність ознак кримінального правопорушення, проведено профілактичну бесіду з ОСОБА_2 та рекомендовано заявнику звернутися до відділу ДВС (а.с.16-17).

Із досліджених скріншотів від 14.11.2022 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вбачається переписка між ними, що стосувалася матеріальної участі позивача у вихованні дитини, висловлення відповідачкою позиції дитини щодо зустрічей з батьком, існування конфліктної ситуації за місцем навчання дитини в її присутності (а.с.19-22).

Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21.10.2022 року відносно ОСОБА_1 провадження по справі про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, було закрито за ст.247 КУпАП (а.с.23-24).

З довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому приміщенні (будинку) за №425424 від 11.11.2022 року, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (а.с.32).

У відповідності до сертифікату серії РРУ №043754 від 27.09.2022 року про проходження профілактичного наркологічного огляду та медичної довідки серії ААН №490946 від 27.09.2022 року про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів вбачається, що ОСОБА_1 не знаходиться на обліку ні в ЧОНД, ні в психіатричній лікарні (а.с.34-35).

Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» встановлено, що ОСОБА_1 станом на 04.10.2022 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої і не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с.36).

З довідки ТОВ «Захбудком» №10 від 02.11.2022 року, виданої ОСОБА_1 , вбачається, що останній працює на посаді водія автотранспортних засобів ТОВ «Захбудком» з 01.11.2022 року (а.с.37).

Відповідно до характеристики учениці 4-В класу Чернівецького ліцею №12 «Ювілейний» ОСОБА_4 встановлено, що дитина користується авторитетом серед однокласників, є лідером у дружньому спілкуванні, бере активну участь у громадському житті класу, батьки цікавляться навчанням дитини та відповідально ставляться до її виховання в сім`ї, надають допомогу класному керівнику в організаційних питаннях, регулярно відвідують ліцей (а.с.38).

З пояснювальної записки ОСОБА_11 від 21.09.2022 року встановлено, що дитина не бажає зустрічатися з батьком та боїться його через те, що він її ображав, викручував пальці (а.с.57).

Із пояснювальної записки класного керівника учениці 4-В класу ОСОБА_12 вбачається, що 21.09.2022 року батько дитини прийшов до школи, хоча відповідно до рішення суду це не його день, відповідно до прохання матері, вона попередила її про це. Дитина не хотіла цієї зустрічі і просила класного керівника, щоби вона не віддавала її батьку. Дитина боїться, щоби батько приходив до неї. Внаслідок подальшого конфлікту між батьками дитина була налякана (а.с.58).

15.12.2022 року Служба у справах дітей Чернівецької міської ради надала лист відповідь №1/721 на ім`я ОСОБА_1 , з якого вбачається, що у зв`язку з наявністю рішення суду, яким визначено спосіб участі батька у вихованні дитини, надання висновку про участь у вихованні дитини є недоцільним (а.с.63).

Згідно висновку за результатами психологічної діагностики ОСОБА_4 , від 15.12.2022 року встановлено, що дитина більш прихильно ставиться до матері, найбільш психологічно значимим членом сім`ї дівчинка вважає маму, зокрема, у складних ситуаціях схильна опиратися на підтримку та допомогу матері і бабусі. Ставлення до батька характеризується страхом і образою та небажанням з ним спілкуватись. Основною потребою є потреба в емоційному комфорті (а.с.65).

Висновком за результатами роботи психолога ОСОБА_6 встановлено й рекомендовано наступне.

«Всім учасникам цієї складної ситуації необхідне надання психологічної допомоги у налагоджені стосунків між собою та з метою забезпечення умов повноцінного розвитку дівчинки, враховуючи психофізіологічні вікові особливості.

Спілкування з обома батьками та їх родичами на постійній основі є вкрай важливою складовою розвитку та виховання дитини. Дівчинка має отримувати підтримку та турботу обох батьків. Саме це буде найбільш повно відповідати інтересам дитини.

В поведінці ОСОБА_13 спостерігаються ознаки феномену відчуження від батька та емоційна залежність у прийнятті власного рішення від матері, дитина знаходиться під її психологічним впливом та втягнута у конфліктну ситуацію батьків. Саме ці обставини на даний час перешкоджають повноцінному спілкуванню доньки з батьком та налагодженню батьківських стосунків між ними. Тому для відновлення повноцінного спілкування необхідним є залучення спеціаліста з дитячої та сімейної психології, який знайомий з проявами феномену «емоційного відчуження дитини» за ОСОБА_14 .

Порушення у стосунках дитини з батьком призводять до її психологічного травмування та мають значні негативні наслідки, які на деяких етапах розвитку можуть виявитись незворотними. «Емоційне відкидання» батька є ознакою й свідченням внутрішнього неблагополуччя дитини, а ситуацію, при якій дитина втрачає позитивне ставлення до одного з батьків, з клініко-психологічної точки зору розглядають як аномальну і таку, що створює значний ризик порушень психічного розвитку дитини.

Відновлення взаємодії та контакту з відчуженим батьком має критично важливе значення для формування особистості дитини, розвитку ресурсів для профілактики та подолання внутрішніх конфліктів, а також для розвитку повноцінної можливості формувати власні парні стосунки (власну сім`ю)» (а.с.122-126).

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частини 6-8 ст.7 СК України).

Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст.18 Конвенції про права дитини).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Частиною першою статті 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (ч.1-3 ст.15 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Стаття 1 ЗУ «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч.1 ст.155 СК України).

Відповідно до ч.1-3 ст57 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч.1 ст.159 СК України).

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч.2 ст.159 СК України).

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №189/68/20.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося ЄСПЛ, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «JOHANSEN v. NORWAY» від 07 серпня 1996 року).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Право на безперешкодне спілкування батьків з дитиною, крім випадків, коли таке право обмежене законом, передбачене ст.153 СК України. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (ст.158 СК України).

Отже, системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

З матеріалів справи відомо, що донька сторін у справі проживає разом з матір`ю, між сторонами існують неприязні стосунки після розлучення, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до органу опіки та піклування, а в подальшому через невиконання рішення зазначеного органу до суду за захистом свого права на спілкування з дитиною, який в подальшому виніс рішення, яким надав право ОСОБА_1 бачитися та спілкуватися з донькою. Однак, в подальшому, з урахуванням стосунків й обставин, які виникли між батьками дитини та самою дитиною і батьком, такі позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дитиною, тому суд першої інстанції безпідставно самоусунувся від вирішення спору між сторонами та необґрунтовано дійшов висновку про те, що стороною позивача не представлено доказів, що відповідач чинить ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з донькою, та, з урахуванням інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, відмовив у задоволенні вимог позивача.

Встановлено, що ані органом опіки та піклування, ані відповідачем у справі не надано суду доказів на підтвердження міркувань про те, що участь батька у спілкуванні та вихованні доньки негативно впливає чи може вплинути на дитину і що спілкування позивача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останньої.

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі №500/3507/19 зазначено, що «батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. При цьому відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком».

При цьому, колегією суддів апеляційного суду враховується, що відновлення відносин та емоційного контакту доньки ОСОБА_13 з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 04 квітня 2018 року у справі №344/16653/16-ц.

Таким чином, жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали реалізацію права батька на спілкування із донькою, яке вже врегульоване і захищено судовим рішенням, яке набрало законної сили, чи обставин, які б свідчили про те, що спілкування батька з донькою може перешкоджати нормальному розвитку дитини, колегією суддів апеляційного суду не встановлено, відповідачем ОСОБА_2 не доведено, та матеріали справи таких доказів не містять.

Враховуючи конкретні обставини справи, бажання позивача відновити спілкування з донькою, розуміння ОСОБА_1 настання для доньки несприятливих наслідків від її присутності при з`ясуванні стосунків між батьками, колегія суддів апеляційного суду вважає, що зустрічі батька з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків батька із його дитиною і такі зустрічі відповідатимуть інтересам дитини, так як дитині важливий зв`язок з обома батьками.

За таких обставин, враховуючи вимоги закону щодо обов`язку батьків брати участь у вихованні дитини, свідоме бажання позивача виховувати свою дитину та спілкуватися з нею, відсутність на даний час будь-яких визначених законом обмежень права позивача на спілкування з дитиною, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Про те, у зв`язку з існуванням спору між сторонами (конфлікту, про який відомо дитині) та тривалого часу відсутності побачень батька й дитини, - між позивачем і дитиною втрачено сталий психологічний зв`язок, так як дитина тривалий час проживає з матір`ю та позбавлена нормального й повноцінного спілкування з батьком. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прихильності доньки до батька.

Отже, з метою уникнення при налагодженні контакту у відсутності матері між дитиною і батьком, з урахування зазначених обставин справи, запобігання психоемоційних негативних впливів на саму дитину колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне для повноцінного спілкування та налагодження батьківських стосунків між ОСОБА_1 та донькою залучити спеціаліста з дитячої та сімейної психології, який знайомий з проявами феномену «емоційного відчуження дитини» за ОСОБА_14 .

Крім того, для встановлення психологічного контакту між батьком та донькою необхідно також вчинення відповідних дій з боку матері, а тому беручи до уваги той факт, що дитина не спілкувалася із батьком протягом тривалого часу, і що для відновлення спілкування з дитиною, налагодження психологічного контакту потрібен певний час та допомога психолога, колегія суддів апеляційного суду визначає спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні доньки, шляхом встановлення побачень з донькою, з врахуванням стану здоров`я дитини згідно визначеного рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 березня 2016 року порядку у присутності спеціаліста з дитячої та сімейної психології і до надання психологом (спеціалістом) висновку про відновлення взаємодії та контакту між батьком та донькою.

Подібний висновок підтримано ВС у постанові 23 березня 2023 року, справа №759/4616/19-ц.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем доведено обставини, які свідчать про чинення з боку матері перешкод для його побачень з донькою у вигляді відсутності належного сприяння у відновленні контакту, сприйняття за належне такої поведінки дитини і залишення такої ситуації напризволяще, враховує інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також, закріплений у міжнародних нормах та нормах чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою, що судом першої інстанції у сукупності враховано не було, й приходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову, оскільки право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування доньки із батьком відповідає її інтересам.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки і піклування Чернівецької міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати батькові ОСОБА_1 брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку, визначеному рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 березня 2016 року, та забезпечити явку доньки для проведення спільних побачень (контактів) з батьком у присутності психолога до часу надання висновку психолога про відновлення взаємодії та контакту між батьком та донькою.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Литвинюк І.М.

Перепелюк І.Б.