Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Малюк В.М.,

при секретарі судового засідання Матіко Я.Ю.,

за участю прокурора - Губаль О.,

представника відповідача Оноківської сільської ради Свереняк І.І.,

та відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, цивільну справу за позовною заявою керівника Ужгородської окружної прокуратури до Оноківської сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про скасування рішення Оноківської сільської ради щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером :11:016:0240 площею 0,0964 га, витребування земельних ділянок за кадастровими номерами :11:016:0243, площею 0,0676 га, та :11:016:0244 площею 0,0288 га,-

В С Т А Н О В И В :

Керівник Ужгородської окружної прокуратури, в інтересах держави, звернувся до суду з даним позовом, який мотивує тим, що Ужгородською окружною прокуратурою вивчено стан дотримання вимог земельного законодавства в частині правомірності розпорядження Оноківською сільською радою земельними ділянками на території населеного пункту, внаслідок чого встановлено, що рішенням №1011 від 15.03.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» ОСОБА_1 затверджено проект із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0964 га для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :11:016:0240, що знаходиться на території Оноківської сільської ради.

20.05.2019, на підставі розробленої технічної документації про поділ земельних ділянок, ОСОБА_1 , поділено земельну ділянку, отриману із земель комунальної власності, за номером :11:016:0240 на дві земельні ділянки за кадастровими номерами :11:016:0243 та :11:016:0244.

У подальшому, вказані обидві земельні ділянки за договорами купівлі-продажу від 15.07.2019, посвідчені приватним нотаріусом Резвановою І.Д., відчужені ОСОБА_2 , (р.н.о.к. НОМЕР_1 ).

Прокурор вважає, що вказане рішення Оноківської сільської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим таке підлягає визнанню незаконним, а земельні ділянки витребуванню на корить територіальної громади с. Оноківці.

Так, використання виділеної ОСОБА_1 земельної ділянки під особисте селянське господарство не передбачене детальним планом території, а тому надання земельної ділянки без внесення і затвердження змін до нього суперечить чинному законодавству України.

Згідно графічних креслень детального плану території вбачається наявність на відведеній земельній ділянці запроектованої смуги зелених насаджень спеціального призначення (п.2.1. Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затв. У Мінюсті за №880/12754), а сама зона позначена під номером 93 умовних позначень, що передбачає проектування на цьому місці майданчика для збору населення у випадку надзвичайних ситуацій, а отже виділення вказаної земельної ділянки для сільськогосподарського використання здійснено в порушення і вимог п.п. 3.1 4.2 Правил.

При відведенні земельної ділянки у власність порушено також і вимоги законодавства у сфері забезпечення доступу до публічної інформації, оскільки ні саме рішення, ні проект оскаржуваного рішення не були оприлюднені на веб-сайті Оноківської сільської ради, як наслідок рішення прийняті з порушення процедури.

Більш того, ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку для особистого селянського господарства Оноківською сільською радою, в порушення ст.ст.116,118 ЗК України, оскільки вказаний громадянин вже використав своє право на отримання для цих цілей земельної ділянки безоплатно у власність на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області №3918-сг від 15.12.2016 року, а право на отримання земельної ділянки по кожному виду цільового призначення у громадян, згідно ч. 4 ст. 116 ЗК України, передбачено лише один раз.

На підставі вищенаведеного, позивач вважає оскаржуване рішення Оноківської сільської ради таким, що суперечить вимогам земельного законодавства України, а тому просить визнати його незаконним та скасувати, а також витребувати від ОСОБА_2 земельні ділянки за кадастровими номерами: :11:016:0243, площею 0,0676 га, вартістю 24352 грн. та :11:016:0244 площею 0,0288 га, вартістю 10375 грн. на користь територіальної громади с. Оноківці, Ужгородського району Закарпатської області.

09.12.2019 року відповідачем ОСОБА_1 , подано відзив на позов, у якому останній зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та просив відмовити у задоволенні таких. Вказав, що громадянин України, який отримав безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства меншої площі ніж два гектари, є таким, що не повністю реалізував надане йому законом право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. А тому вважає, що він має право отримати безоплатно у власність принаймні ще одну ділянку з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка разом з раніше отриманою ним безоплатно у власність земельною ділянкою з таким же цільовим призначенням не перевищуватиме розмір у два гектари.

09.12.2019 представником Оноківської сільської ради подано відзив на позов, у якому останній зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та просив відмовити у задоволенні таких. Зазначає, що Рішенням 33 сесії сьомого скликання II засідання Оноківської сільської ради від 17.09.2018 року № 873 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 в с. Оноківці, на території Оноківської сільської ради Ужгородського району, Закарпатської області. Рішенням 37 сесії 7 скликання Оноківської сільської ради Ужгородського району № 1011 від 15.03.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства" затверджено виготовлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0964 га гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за адресою: с. Оноківці, на території Оноківської сільської ради, Ужгородського району Закарпатської області, кадастровий № :11:016:0240 та передано цю земельну ділянку у власність гр. ОСОБА_1 . Отже, порядок надання земельної ділянки був дотриманий Оноківською сільською радою і передача земельної ділянки у власність відбулась згідно чинного земельного законодавства. Детальним планом території с. Оноківці К-488, територія колишнього господарського двору, за місцезнаходженням земельних ділянок за кадастровими номерами :11:016:0243 та :11:016:0244 не було передбачено розміщення земельних ділянок для містобудівних потреб, а відповідна територія згідно ч. 2 ст. 19 Земельного Кодексу України відноситься до земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб та перебувала у запасі Оноківської сільської ради. Стосовно того, що Позивач вбачає наявність на відведеній земельній ділянці, згідно графічних креслень детального плану території, запроектованої смуги зелених насаджень спеціального призначення, а сама зона позначена під номером 93 умовних позначень, що передбачає проектування на цьому місці майданчик для збору населення у випадку надзвичайних ситуацій, то відповідач зазначає наступне: згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Позивачем не доведено жодним чином та тими матеріалами, що були додані до позовної заяви, обставин що на відведеній земельній ділянці за кадастровим номером № :11:016:0240 площею 0,0964 га запроектованої смуги зелених насаджень спеціального призначення. Графічна частина детального плану території с. Оноківці та роздруківка з публічної кадастрової карти, що надані позивачем, як докази, не містять конкретної інформації та відомостей про те, саме на земельній ділянці, що була відведена гр. ОСОБА_1 , рішенням 37 сесії 7 скликання Оноківської сільської ради № 1011 від 15.03.2019 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» запроектовано смугу зелених насаджень або майданчику для збору населення у випадку надзвичайних ситуацій. Крім цього зазначив, що питання щодо затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі безоплатно у власність земельних ділянок не відносить до питань, які підлягають обговоренню громадськістю, тому у Оноківської сільської ради, як у розпорядника інформації, не виникало обов`язку опубліковувати проект оскаржуваного рішення за 20 робочих днів до дати його прийняття.

Представник позивача - прокурор Губаль О. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладеними мотивами та просив такі задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача Оноківської сільської ради Северняк І.І. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з мотивів викладених у наданому відзиві. Крім цього, доповнив, що у Оноківської сільської ради не було підстав для відмови ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у поданому ним відзиві. Крім цього, повідомив, що на момент розгляду справи, ним добровільно передано у комунальну власність Оноківської сільської ради земельну ділянку з кадастровим номером :10:015:0080 загальною площею 0,1346 га.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, в тому числі й шляхом оголошення на офіційному веб сайті судової влади.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки №170799904 від 18.06.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером :10:015:0080 площею 0, 1346 га, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства».

Дана земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області №3918-сг від 15.12.2016 року.

Встановлено також, що ОСОБА_1 на підставі рішення сесії 7 скликання Оноківської сільської ради за №1011 від 15.03.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» отримав у власність земельну ділянку площею 0,0964 га для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :11:016:0240, що знаходиться на території Оноківської сільської ради.

20.05.2019, на підставі розробленої технічної документації про поділ земельних ділянок, ОСОБА_1 , поділено земельну ділянку, отриману із земель комунальної власності, за номером :11:016:0240 на дві земельні ділянки за кадастровими номерами :11:016:0243 та :11:016:0244.

У подальшому, вказані обидві земельні ділянки за договорами купівлі-продажу від 15.07.2019, посвідчені приватним нотаріусом Резвановою І.Д., відчужені ОСОБА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки №181079831 від 16.09.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером :11:016:0244 площею 0,0288 га, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства».

Відповідно до інформаційної довідки №181079136 від 16.09.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером :11:016:0243, площею 0,0676 га, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства».

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частинами другою, третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

Згідно зі статтями 83, 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. «в» ч. 3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту ч.4 ст.116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання.

Відповідно п.«б» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Передбачена ст. ст. 116, 121 Земельного Кодексу України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалась своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 Земельного Кодексу України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає різницю між гранично можливою та раніше отриманою у власність.

До вказаних висновків також прийшов і Верховний Суду України в справі № 6-228цс14 від 24.06.2015 р.

Отже, ОСОБА_1 отримав безоплатно в порядку приватизації дві земельні ділянки, а саме: земельну ділянку площею 0,0964 га для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :11:016:0240, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства», яку в подальшому було поділено на дві земельні ділянки за кадастровими номерами :11:016:0243 та :11:016:0244 та відчужено ОСОБА_2 та земельну ділянку за кадастровим номером з кадастровим номером :10:015:0080 площею 0, 1346 га, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства».

Приймаючи до уваги оспорюване рішення, відповідач Оноківська сільска рада - факт реалізації ОСОБА_1 права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не перевірила, порушила вимоги земельного законодавства, що призвело до безпідставного вибуття землі із власності, а тому рішення, яким затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку у власність особі, яка таке право вже використала, є незаконним.

Статтею 152 Земельного Кодексу України регламентовано, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів.

Згідно з ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є, у тому числі, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. ч.1, 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Скасування рішення Оноківської сільської ради, на підставі якого громадянину надано у власність земельну ділянку, є підставою для скасування державної реєстрації речового права на цю земельну ділянку.

Судом було взято до уваги, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В питаннях оцінки «пропорційності» Європейського суду з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Отже, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Водночас, Оноківською сільською радою протиправно, всупереч вимог земельного законодавства передано відповідачу ОСОБА_1 у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, який право на безоплатну приватизацією земельної ділянки даного виду використання, гарантоване законодавством, уже реалізував.

Відповідач ОСОБА_1 міг і повинен був знати про те, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених Земельним кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів та підтверджує дотримання «справедливого балансу» у даних правовідносинах, та зважаючи на те, що він своє право на отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства використав, підстав для задоволення його заяви про надання у власність земельної ділянки такого ж виду користування в сільської ради не було.

Що стосується твердження відповідача ОСОБА_1 щодо передачі ним земельної ділянки з кадастровим номером :10:015:0080 загальною площею 0,1346 га, у комунальну власність Оноківської сільської ради, то судом не можуть бути взяті такі до уваги, як підстава для відмови у задоволенні позову, оскільки передача вказаної земельної ділянки відбулася вже після звернення до суду з даним позовом.

Також не може бути взяте до уваги і твердження ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для звернення прокурора до суду, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 року у справі №903/129/18 зазначає, що «сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам, процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та озернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини».

У свою чергу, повторна приватизація земельних ділянок та вибуття таких з володіння держави з порушення вимог закону, ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Враховуючи положення ст.ст. 13,14,19 Конституції України можна дійти висновку, що правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із комунальної власності, становить «суспільний», «публічний інтерес», а незаконність рішення орану місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Щодо витребування оспорюваних земельних ділянок від ОСОБА_2 , слід зазначити наступне.

Встановлено, що земельні ділянки за договорами купівлі-продажу від 15.07.2019, посвідчені приватним нотаріусом Резвановою І.Д., відчужені ОСОБА_2 .

Тобто, оспорювані земельні ділянки за №:11:016:0243, площею 0,0676 га, вартістю 24352 грн. та №:11:016:0244 площею 0,0288 га, вартістю 10375 грн., фактично перебувають у володінні ОСОБА_2 .

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Так, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Згідно із п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України (п. 26 Постанови Пленуму).

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту (зокрема й такий спосіб захисту як визнання недійсним договору купівлі - продажу). У таких відносинах захист прав особи, яка є власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, за наявності підстави, визначеної ст. 388 ЦК України, яка дає право витребувати майно у набувача майна за відплатним договором. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 04.12.2012 у справі № 3- 55гс12.

Разом з тим рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Пунктом 10 цієї ж постанови визначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду (в постанові від 12.02.2020 у справі П/811/1640/17) звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

В разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

З огляду на викладені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що воєвиявлення територіальної громади с. Оноківці, як власника нерухомого майна на відведення земельної ділянки та передачу у власність могло мати місце тільки за умови неухильного дотримання вимог законодавства радою при прийнятті спірного рішення та, натомість, прийняття оспорюваного рішення усупереч вищенаведеним вимогам не може свідчити про наявність волі власника землі (територіальної громади) на вибуття з комунальної власності землі, що є підставою для його витребування на підставі ст. 388 ЦК України.

Суд вважає доведеною обставину незаконного вибуття спірної земельної ділянки з комунальної власності, оскільки відповідач ОСОБА_1 набув право власності на землю без відповідної правової підстави.

Враховуючи викладене, вказана земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_2 , який є фактичним володільцем майна, на користь територіальної громади с. Оноківці, Ужгородського району Закарпатської області.

За таких обставин позов керівника Ужгородської окружної прокуратури є обґрунтованим та підлягає до задоволення з наведених вище підстав.

Поряд з цим, суд вважає за недоцільне надавати оцінку наведеним іншим у позові прокурора підставам для задоволення позову, оскільки повторне отримання ОСОБА_1 земельної ділянки, її приватизація та як наслідок незаконне вибуття такої із комунальної власності, є достатньою та самостійною доведеною обставиною і підставою для задоволення заявленого прокурором позову.

Що стосується сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору у розмірі 4802,52 грн., то суд виходячи з положень п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, вважає, що слід стягнути солідарно з Оноківської сільської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Закарпатської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4802,52 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 141, 142, 223, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 78, 80, 83, 84, 116,118,152 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву - задоволити.

Рішення 37 сесії 7 скликання Оноківської сільської ради за №1011 від 15.03.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» в частині затвердження ОСОБА_1 проекту із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0964 га для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :11:016:0240, що знаходиться на території Оноківської сільської ради визнати незаконним та скасувати.

Витребувати від ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , земельні ділянки за кадастровими номерами: :11:016:0243, площею 0,0676 га, вартістю 24352 грн. та :11:016:0244 площею 0,0288 га, вартістю 10375 грн. на користь територіальної громади с. Оноківці, Ужгородського району Закарпатської області.

Стягнути солідарно з Оноківської сільської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Закарпатської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4802,52 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду складено 27.03.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк