Єдиний унікальний номер 142/605/21
Номер провадження 2/142/40/23
РІШЕННЯ

іменем України

08 березня 2023 року смт. Піщанка

Піщанський районний суд Вінницької області

В складі:

Головуючого судді Нестерука В.В.,

за участю секретаря судового засідання Яворської О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Гапеки Т.В.,

представника третьої особи виконавчого комітету Піщанської селищної ради Вінницької

області Кучанського С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції в залі суду в смт. Піщанка Вінницької області

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Тульчинської РДА, виконавчий комітет Піщанської селищної ради Вінницької області, орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Піщанського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Тульчинської РДА, виконавчий комітет Піщанської селищної ради Вінницької області, орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, в якій просив суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 (три тисячі) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з моменту подачі позову до суду і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повноліття, судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що сторони у справі з 28.08.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбу, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2019 року було розірвано, через те, що спільне життя з відповідачем не склалося. За час існування шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначає, що з кінця грудня 2020 року та по теперішній час дитина постійно проживає разом з ним у Вінницькій області за адресою: АДРЕСА_1 , протягом цього часу мати ОСОБА_2 не виявляла бажання бачитися з дитиною, не спілкується по телефону та не приймає участь у матеріальному забезпеченні та вихованні дитини. Позивач стверджує, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами у школі, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідачка, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Позивач вказує, що всі питання щодо виховання вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, а дитина знаходиться на повному його утриманні.Крім того позивач зазначає, що мати свідомо ухиляється від утримання дитини також і шляхом несплати аліментів. Зокрема позивач вказує, що 03 серпня 2021 року Деснянським районним судом міста Києва було видано судовий наказ №754/5288/21 про стягнення з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) аліментів на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.03.2021 року і до досягнення дитиною повноліття (тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ). В зв`язку з тим, що Відповідачка добровільно не сплачує дані кошти судовий наказ був направлений до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві. 20 жовтня 2021 року Головним державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа, проте станом на дату подання позовної заяви відповідач аліментів жодного разу не сплатила. А тому позивач вважає, що 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку вкрай недостатньо для забезпечення повноцінного її розвитку та задоволення потреб дитини такого віку. Зазначає, що зі свого боку витрачає на утримання дитини кошти, що в рази перевищують мінімальну призначену суму аліментів, а тому вважає, що для дитини буде за доцільне збільшити розмір аліментів, які має сплачувати його мати Зазначає, що відповідач досить добре забезпечена матеріально, має стабільну роботу та заробітну плату, не має інших осіб на утриманні, а тому вбачає, що вона має можливість матеріально допомагати своєму малолітньому сину. Крім того позивач вказує, що нестабільна економічна ситуація в країні, що зумовлена пандемією короновірусної хвороби, призвела до зменшення і його заробітків, а оскільки дитина перебуває на його повному утриманні, він змушений зменшувати свої робочі години та більше часу приділяти духовному та матеріальному розвитку дитини. А тому, посилаючись на ст. 180, 181, 192 СК України, Конвенцію про права дитини позивач вважає за можливе стягувати з Відповідачки аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 3000 гривень щомісячно. З урахуванням наведених обставин, позивач вважає, що відповідачка жодним чином не цікавиться життям сина, ухиляться від виконання своїх обов`язків, які визначені нормами чинного сімейного законодавства, жодним чином виправити поведінку відповідачки неможливо, а тому єдиним можливим способом захисту, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, є позбавлення відповідачки батьківських прав.

Ухвалою суду від 16 грудня 2021 року в даній цивільній справі було відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали, встановлено строк відповідачу для надання відзиву, третій особі пояснень, підготовче засідання призначено на 13 годину 00 хвилин 12 січня 2022 року.

12 січня 2022 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Левицької О.Л. надійшов відзив на позовну заяву з доказами направлення його копії та долучених до нього документів іншим учасникам справи. Зокрема, у вказаному відзиві представник просила суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, а судові витрати покласти на позивача. У відзиві представник відповідача зазначає, що відповідач ОСОБА_2 не має психічних захворювань, не зловживає спиртним чи наркотичними засобами, що підтверджується відповідними довідками, має постійну роботу, працює медичною сестрою хірургічного відділення філії №1 комунального некомерційного підприємства «Консультативно-диагностичного центру Дніпровського району м.Києва», на роботі характирезується позитивно. Представник вказує, що з народження та до 5 років 7 місяців ОСОБА_3 проживав з мамою ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 , що належить батьку Відповідачки ОСОБА_4 , до моменту розлучення, позивач також проживав у цій квартирі. З народження ОСОБА_3 був зареєстрований в АДРЕСА_3 , наданій відповідачці, дитина була зареєстрована з дозволу батька. Представник вказує, що дитина має хронічні захворювання шлунково-кишкового тракту, в тому числі має харчову алергію на молоко та борошно, що підтверджується амбулаторною карткою пацієнта №4670 від 06 лютого 2019 року, дитині прописана дієта та заборонено вживати молоко та борошно, а мати сумлінно стежила за дотриманням дитиною дієти.Дитина багато хворіла, мати дбала про нього, ходила з ним до лікарів, знаходилася з ним в лікарні. Крім того, весь цей час, що дитина проживала із мамою, мати займалася його розвитком, водила на плавання та танці, грала та проводила час з дитиною, дитина була зарахована до 1-Б класу середньої загальноосвітньої школи №158, тобто відповідачка турбувалася про те, щоб дитина була зарахована до школи та він міг отримувати освіту. Але ОСОБА_1 без згоди відповідачки зарахував дитину до школи у с.Дмитрашківка, що порушує вимоги ст.157 Сімейного кодексу України, в якій вказано, що всі питання виховання дитини батьки вирішують спільно, спілкуватися з цього питання з відповідачкою позивач відмовляється.До моменту розлучення ОСОБА_1 не мав до Відповідачки жодних претензій, він проживав в її квартирі, вона дбала про нього та про дитину, його все повністю влаштовувало.Представник відповідача вказує, що ОСОБА_2 після розлучення не перешкоджала спілкуванню батька з дитиною, позивач вільно забирав дитину з дитячого садка, в будь-який зручний йому час, а не в часи спілкування, які встановили йому Служба у справах дітей. Відповідачка ніколи не налаштовувала дитину проти батька, навіть коли той в присутності дитини її ображав, принижував та погрожував. Незважаючи на все вищеперераховане, 25 грудня 2020 року позивач, як завжди забрав дитину для спілкування, але у встановлений час не повернув. Тільки пізно увечері він надіслав повідомлення про те, що дитина з ним у селі Дмитрашківка. Дозволу на те, щоб вивезти дитину за межі м.Києва він у відповідача не питав та не отримував. На численні дзвінки Відповідачки Позивач у грубій формі відповідав, що не дасть їй спілкуватися із дитиною, а коли вона приїхала до с.Дмитрашківка на наступний день її не пустили зустрітися з дитиною, після звернення до Служби у справах дітей Піщанської районного державної адміністрації Вінніцької області Позивач надав пояснення, що дитина буде з ним стільки, скільки була з матір`ю, від подарунків матері для дитини він, також відмовився неодноразово і тільки після вмовлянь співробітників Служби у справах дітей їх взяв, все це засвідчено у Довідці про проведення бесіди від 31 грудня 2020 року. Після цього, Відповідачка намагалася зустрітися з дитиною, неодноразово дзвонила, але Позивач в грубій формі їй в цьому відмовив. Відповідач декілька раз розмовляла з дитиною телефоном, але при цьому Позивач сидів поряд з дитиною та слухав розмову, та коли хотів відбирав трубку і в присутності дитини погрожував Відповідачці, ображав її. Пізніше, він взагалі перестав кликати дитину до телефону, а при будь-якій спробі зв`язатися з дитиною Відповідачка отримує від Позивача погрози про те, що дитину взагалі не побачить. Крім того, вказує, що позивач всіляко перешкоджає її побаченням з сином, а при спробі зустрітися із сином в школі кілька разів вдарив її. Представник відповідача зазначає, що відповідачка штучно позбавлена Позивачем можливості повноцінно виконувати свої батьківські обо`язки, але незважаючи на постійні погрози, образи та, навіть побої намагається побачити та почути свою дитину, передати подарунки в чому Відповідач їй перешкоджає, чим порушує вимоги ст. 153 Сімейного кодексу України, яка встановлює, що батьки мають право на безперешкодне спілкування з дитиною. Такі дії Позивача протирічать і вимогам ст. 150 Сімейного кодексу України про зобов`язання батьків виховувати дітей в дусі поваги до прав і свобод інших людей та любові до своєї сім`ї. Крім того вказує, що відповідачка бореться за те, щоб повернути дитину всіма дозволеними чинним законодавством України засобами, зокрема, ще у 2020 році (коли Позивач почав їй погрожувати, що забере дитину) вона звернулася до Деснянського районного суду м.Києва, так як на той час Позивач фактично проживав там, з позовом про встановлення місця проживання дитини з нею. 10 вересня 2021 року було ухвалено рішення по справі №754/3411/20, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_2 . Крім того, представник зазначає, що ОСОБА_1 бажання дитини та його потреби не цікаві, так як він силоміць позбавив дитину спілкування та піклування матері. Також звертає увагу суду на те, що 15 лютого 2020 року, коли Позивач прийшов забрати сина до себе дитина відмовилася з ним йти, в результаті чого була викликана поліція, співробітникам якої дитина підтвердила, що не хоче сьогодні йти з батьком. Також знаючи про харчові обмеження дитини, після того як забрав дитину до себе, позивач дозволяв йому їсти все, в тому числі те, що суворо заборонено, що призводило до його поганого почуття та ректальних кровотеч. Але ця, шкідлива їжа та порушення режиму дуже подобалося дитині, чим і маніпулював Позивач. На теперішній час про стан здоров`я дитини Позивач не повідомляє та чи притримується він рекомендацій лікарів відповідачу не відомо. Представник відповідача зазначає, що дитина три роки ходила до дитячого садка у м.Києві, спілкувалася з іншими дітьми та мав звичне йому коло спілкування, дитина проходила підготовку до школи. Але батько без згоди мами забрав дитину із звичного кола спілкування, позбавив можливості відвідувати дитячий садок, що могло зашкодити гармонійному розвитку дитини. Щодо стягнення аліментів представник відповідача зазначає, що з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_1 грошей на утримання дитини не надавав, все необхідне купляла мати ОСОБА_2 , так як працює вона медичною сестрою, та заробітну плату має невелику, а дитина потребувала особливого харчування, вона вимушена була звернутися до Деснянського районного суду з позовом про стягнення аліментів. 14 листопада 2019 року рішенням Деснянського районного суду з ОСОБА_1 було стягнуто аліменти, які після рішення суду він не сплачував, а почав сплачувати після того, як виконавча служба наклала на нього санкції. У 2020 році ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду з заявою про зменшення розміру аліментів, проте рішенням суду йому в цьому було відмовлено. Крім того, позивач жодного разу не звертався до Відповідачки з вимогою про матеріальне забезпечення, про існування судового наказу про стягнення з неї аліментів вона дізналася випадково, та оскаржує його. Зазначає, що позивач, в позовній заяві просить призначити аліменти в розмірі 3000 грн., але не надає до позовної заяви жодного доказу того, що ОСОБА_2 з власної волі не приймає участі у вихованні дитини, а також доказів того, що дитина відвідує секції, що ОСОБА_1 працює, як його характеризують, тощо. Враховуючи вищенаведене вважає, що дії ОСОБА_2 не відповідають жодній з підстав про позбавлення батьківських прав встановлені ст. 164 Сімейного Кодексу України. А тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Ухвалою суду від 26 січня 2022 року залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Тульчинської РДА про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Піщанської селищної ради Вінницької області та орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

Ухвалою суду від 10 лютого 2022 року було продовжено строк підготовчого провадження в даній цивільній справі на тридцять днів.

23 травня 2022 року службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації суду надано висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав №103/2058/41/3 від 16 травня 2022 року, в якому зазначено, що на час розгляду Комісією з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , було встановлено, що батьки дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в червні 2019 року. Після розлучення батьків дитина спочатку проживала з матір`ю ОСОБА_2 . Починаючи з квітня 2020 року малолітній постійно проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . На засіданні Комісії мати дитини ОСОБА_2 повідомила, що вона категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2015 р.н., та пояснила, що вона бажає брати участь у вихованні та утриманні сина, але не має такої можливості. Громадянка має постійне місце роботи, дохід, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де створено належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2021 року місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено з матір`ю ОСОБА_2 . Питання позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Піщанської селищної ради за місцем проживання дитини, рішенням якої встановлено, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідає інтересам дитини. А тому, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , так як на даний час для цього недостатньо підстав.

24 травня 2022 року в судовому засіданні від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - виконавчого комітету Піщанської селищної ради Вінницької області надійшли письмові пояснення у справі, в яких зазначено, що позов ОСОБА_1 не відповідає інтересам дитини, а тому виконавчий комітет Піщанської селищної ради заперечує проти його задоволення та надав рішення комісії з питань захисту права дитини Піщанської селищної ради від 06 травня 2022 року № 14 «Щодо виконання ухвали Піщанського районного суду Вінницької області від 26 січня 2022 року № 142/605/21, яким комісія вирішила, що документи та свідчення батька ОСОБА_1 не доводять того, що дії матері ОСОБА_2 відповідають хоча б одному пункту ст. 164 СК України, а тому позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , не відповідає інтересам дитини.

Ухвалою суду від 24 травня 2022 року в дній цивільній справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 07 березня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гапека Т.В. підтримала позовні вимоги в частині позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав та наполягала на їх задоволенні. В частині позовних вимог щодо збільшення розміру аліментів зазначила, що оскільки судовий наказ, яким з відповідача ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання сина, визнано судом таким, що не підлягає виконанню, вказана позовна вимога втратила актуальність. Щодо судових витрат, вказала, що вони складються із судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, а тому питання їх про їх розподіл просила вирішити при винесенні рішення.

Позивач ОСОБА_1 підтримав позицію свого представника, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно їхнього неповнолітнього сина.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Левицька О.Л. в судове засідання 07 березня 2023 року не з`явилися, проте від позивача та її представника на адресу суду надійшли клопотання, в яких вони просять подальший розгляд справи здійснювати без їхньої участі, позовні вимоги не визнають, заперечують проти їх задоволення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та під час судового розгляду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчого комітету Піщанської селищної ради Вінницької області Кучанський С.А. в судовому засіданні 07 березня 2023 року проти задоволення позовних вимог заперечував, вважає, що позбавлення батьківських прав матері дитини не відповідатиме інтересам дитини та потрібно зберегти участь обох батьків у вихованні дитини.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Тульчинської РДА свого уповноваженого представника в жодне судове засідання по даній справі не направила, однак в матеріалах справи наявна заява заступника начальника служби у справах дітей Тульчинської РДА начальника відділу попередження соціального сирітства та дитячої бездоглядності районної державної адміністрації Біжан О. з якої слідує, що враховуючи, те, що позивач проживає на території Піщанської селищної ради, третьою особою по даній справі має виступати служба у справах дітей Піщанської селищної ради, яка виконує делеговані їй повноваження у сфері захисту прав дітей на території Піщанської територіальної громади.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації уповноваженого представника в судове засідання 07 березня 2023 року не направила, проте 23 травня 2022 року на адресу суду від цієї третьої особи разом з висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав №103/2058/41/3 від 16 травня 2022 року надійшло клопотання про розгляд справи без присутності в судовому засіданні представника Служби та Органу опіки та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Також, під час судового розгляду судом було заслухано пояснення свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що проживає в с. Дмитрашківка Тульчинського району Вінницької області та працює заступником директора школи, де навчається син сторін по справі ОСОБА_6 . Про взаємовідносин сторін їй достеменно не відомо, а розповісти може лише про один інцидент за їхньою участю, свідком якого вона стала. Зокрема зазначила, що початкова школа знаходиться в окремому приміщенні. В один із днів минулого року весною, точної дати вона не пам`ятає, коли вона перевіряла під час атестації роботу одного із вчителів початкових класів, до класу зайшла прибиральниця і повідомила, що на коридорві відбувається сварка між батьками. Коли вони вийшли на коридор, то побачили там ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьків першокласника ОСОБА_3 , які сварилися, розмовляли на підвищених тонах. Як з`ясувалося ОСОБА_2 приїхала до школи разом зі своїм батьком, щоб забрати сина, але хлопчика вже не було, бо його забрала бабуся - матір ОСОБА_7 , ОСОБА_2 заходила до класу і шукала свого сина серед інших дітей. Вона зробила ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зауваження та попросила покинути приміщення школи, оскільки був карантин, а вони були без масок. Після цього як їй стало відомо ОСОБА_2 викликала поліцію, і конфлікт між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжувався на вулиці і що там було їй вже не відомо. Також свідок зазначила, що з ОСОБА_2 знайома, оскіьки вони з ОСОБА_1 деякий час проживали разом в с. Дмитрашківка. Але в школі ОСОБА_2 того дня вона бачила вперше, раніше до неї як до заступника директора школи з приводу навчання сина ОСОБА_2 не зверталася. Про взаємовідносини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їй не відомо, знає лиш зі слів класного керівника хлопчика, що мати батьківські збори не відвідує, на них ходить батько, остання лише кілька разів телефонувала та цікавилася успіхами сина.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що проживає в с. Дмитрашківка Тульчинського району Вінницької області та працює вчителем початкових класів в школі. Зазначила, що являється класним керівником сина сторін по справі ОСОБА_3 , який вже являється учнем другого класу. Вказала, що з хлопчиком та його батьком ОСОБА_1 познайомилися, коли той привів сина до першого класу. Протягом всього періоду навчання хлопчика вона підтримує зв`язок з його батьком, який завжди ходить на батьківські збори, забезпечує дитину всім необхідним. Заначила, що батько завжди веде себе адекватно, а дитина завжди охайна та доглянута. Також свідок вказала, що їй відомо, що мати хлопчика ОСОБА_2 з сім`єю не проживає. Свідок зазначила, що вперше із ОСОБА_2 познайомилася коли хлопчик навчався в першому семестрі першого класу, приблизно у вересня -жовтні, точної дати вона не пам`ятає, коли мати викликала її до школи, бо приїхала туди вже після обіду, коли заняття закінчилися. ОСОБА_2 розпитувала її про навчання сина. Ще приблизно 3-4 рази після тієї зустрічі вона телефонувала та цікавилася сином. Під час навчання хлопчика в другому класі мати телефонувала до неї тільки один раз та запитувала про його досягнення. Також свідок зазначила, що їй відомо про той випадок, коли ОСОБА_2 приїжджала до школи, щоб забрати сина, але самі події вона не бачила, бо саме відлучилася до бібліотеки, а коли повернулася, то ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які сварилися вже виходили з коридору на вулицю. Свідок стверджує, що хлопчик про маму не згадує, при бесідах та розмовах про маму, не хоче про неї говорити, старається таких розмов уникати. Також зазначила, що ОСОБА_3 дисциплінований, урівноважений, з приємним характером, батько завжди приводить його до школи та приходить за ним, що свідчить про тісний контакт між ними.

Суд, заслухавши позивача та відповідача, їхніх представників, пояснення свідків, дослідивши позовну заяву та долучені до неї документи, відзив відповідача на позов та долучені до нього письмові докази, письмові пояснення третьої особи з додатками, вивчивши інші матеріали даної цивільної справи, в тому числі письмові докази надані сторонами, третіми особами та їхніми представника, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 28 серпня 2011 року виконкомом Дмитрашківської сільської ради Піщанського району Вінницької області за актовим записом № 8, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Кєва від 05 червня 2019 року (Т. 1 а.с.10-11).

За час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (Т. 1 а.с.12)

Відповідно до копії довідки Піщанської селищної ради Вінницької області № 1357 від 26 лютого 2021 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з грудня 2020 року проживає в АДРЕСА_1 (Т. 1, а.с. 13)

Згідно акту відвідування сім`ї від 26 квітня 2021 року слідує, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_9 та дідусем, в будинку тепло, чисто, дотримано гігієнічних умов, наявні в достатній кількості продукти харчування, та в ньому зазначенні відомості зі слів батька дитини, про те, що мати телефонувала до хлопчика 01 березня, та він попросив у неї велосипед (Т. 1, а.с.9)

Згідно акту відвідування сім`ї від 12 липня 2021 року слідує, що неповнолітній ОСОБА_3 має задовільний зовнішній вигляд, має свою кімнату, де все прибрано та впорядковано, наявні розвиваючі ігри, канцелярські товари для письма, малювання, ліплення, здійснення аплікацій та в ньому зазначені відомості зі слів батька дитини, про те, що він влаштував хлопчика на футбольну секцію, офіційно працевлаштований в ПАТ «ПлазмаТек», а також зі слів батька хлопчика вказано, що його мати телефонувала давно, а з днем народження сина взагалі не привітала (Т. 1, а.с.8)

Також з долученої до позовної заяви копії постанови про відкриття виконавчого провадження, слідує, що 20 жовтня 2021 року головним державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження № 67184350 з виконання судового наказу, виданого 03 серпня 2021 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 31 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (Т. 1, а.с.16)

Копією довідки про реєстрацію місця проживання особи № 42992889 від 13 вересня 2019 року підтверджується, та не спростовано під час судового розгляду, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 13 жовтня 2015 року зареєстрований в АДРЕСА_3 (Т. 1, а.с.39)

З копії психолого-педагогічної характеристики, виданої Закладом дошкільної освіти № 381 управління освіти Дніпровської районної у місті Києві Державної адміністрації № 311 від 05 лютого 2020 року слідує, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відвідує групу п`ятого року життя ЗДО № 381 з 01 вересня 2017 року, за час перебування засвоїв програмовий матеріал по всім видам діяльності, хлопчик вихований, чемний, дружелюбний, доглянутий, має охайний зовнішній вигляд, завжди з бажанням та гарним настроєм приходить в дитсадок, батьки розлучені, проживають окремо, мама щоденно приводить хлопчика в дитсадок, разом з мамою відвідує секції з плавання, танців, займається з нею ліпленням, малюванням, аплікацією, читає книжки, тато іноді забирає сина з дитсадка, цікавиться його поведінкою, успіхами, буває на святкових ранках (Т. 1, а.с.41)

Згідно довідки виданої Закладом дошкільної освіти № 381 управління освіти Дніпровської районної у місті Києві Державної адміністрації 28 грудня 2020 року за вих. № 459, ОСОБА_3 виховується в старшій групі (6-й рік життя) ЗДО № 381 для дітей з порушенням зору Дніпровського району м. Києва (Т. 1 а.с.40)

З долучених до відзиву документів встановлено, що відповідач ОСОБА_2 працює медичною сестрою хірургічного відділення філії № 1 КНП «Консультативно-діагностичного центру Дніпровського району м. Києва» з 2009 року та по місцю роботи характеризується позитивно (Т. 1, а.с.43)

З копії медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії ААА № 101130 слідує, що психіатричних протипоказань у ОСОБА_2 станом на 30 грудня 2021 року не виявлено, а копією сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду 2 серії РРТ № 860055 від 30 грудня 2021 року підтверджується відсутність у ОСОБА_2 ознак наркологічного захворювання (Т. 1, а.с.44,45)

З копії рапорта інспектора СЮП Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві від 15 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до поліції з приводу того, що його колишня дружина ОСОБА_2 відмовила йому у зустрічі з сином ОСОБА_3 , мотивувавши це тим, що дитина сама не хоче з ним зустрічатися, а ОСОБА_2 пояснила, що не забороняє сину бачитися з батьком, просто він сам не бажає цього (Т.1, а.с.57)

Також з матеріалів справи слідує, що 31 грудня 2020 року провідним спеціалістом служби у справах дітей РДА Кучанським С.А. та фахівцем із соціальної роботи РЦСС ОСОБА_11 в АДРЕСА_1 , було проведено бесіду з ОСОБА_1 з приводу того, що мати дитини ОСОБА_2 планувала побачитися з дитиною та передати їй гостинці, під час якої батько, якому встановлено графік побачення з дитиною, категорично відмовився, щоб мати забрала дитину, зазначив, що дитини перебуватиме в нього стільки часу скільки перебувала з матір`ю (Т.1, а.с.58-59)

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами під час судового розгляду, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з матір`ю ОСОБА_2 . (Т. 1 а.с.64-70). Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року та набрало законної сили (Т.1, а.с.187)

Як вбачається зі змісту рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року ОСОБА_1 просив зменшити розмір аліментів, визначених рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , з 1/3 частини на частину усіх виді заробітку у зв`язку зі зміною майновою стану. Проте вказаним рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вказане рішення набрало законної сили 09 жовтня 2021 року (Т.1, а.с. 70-76, Т.2, а.с.21-33)

16 грудня 2021 року в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Відділення поліції № 1 (смт.Крижопіль) Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області було зафіксоване повідомлення № 4830 від ОСОБА_2 про те, що в с. Дмитрашківка, колишній чоловік ОСОБА_1 не дає їй змоги бачитися з їхнім сином ОСОБА_3 (Т. 1, а.с.77)

20 грудня 2021 року в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Відділення поліції № 1 (смт.Крижопіль) Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області було зафіксоване повідомлення № 4892 від ОСОБА_2 про те, що на території Дмитрашківської ЗОШ ОСОБА_1 на грунті раніше виниклих неприязних відносин спричинив їй тілесні ушкодження (Т. 1, а. с. 78)

Також судом досліджено надані відповідачем копії виписок з медичних амбулаторних та стаціонарних карток, консультативних висновків, довідок про захворювання, діагнози, перебування на лікуванні неповнолітнього ОСОБА_3 в період 2017-2018 років (Т. 1, а.с. 48-57), на підставі яких встановлено, що хлопчик має лактозну непереносимість, перебував під постійним наглядом лікаря гастроентеролога, та йому призначена дієта, та інші діагнози, які суд вважає неналежними доказами по даній справі, оскільки вони не підтверджують обставин, які входять до предмета доказування за даним позовом.

Суд не бере до уваги, наданні представником відповідача роздруківки смс повідомлень (Т.1 а.с.56, 63), оскільки вони не відповідають ознакам достовірності да допустимості доказів, так як не дають суду можливості встановити джерело їх походження та не дозволяють встановити дійсні обставини справи.

Надані представником відповідача копію висновку експерта № 103 (Т. 1а.с.79), копію інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я (Т.1, а.с.81-82), копію результатів огляду № 42759972 (Т.1, а.с.83), копію довідки середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 158 м. Києва управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 02-24/152 від 15 грудня 2021 року (Т.1, а.с.42), копію акту обстеження умов проживання від 13 жовтня 2020 року (Т.1, а.с.46), витяг про державну реєстрацію прав (Т.1, а.с.47), копію постанови Піщанського районного суду Вінницької області від 13 січня 2022 року (Т.2, а.с.7-8), акт обстеження умов проживання від 27 січня 2022 року (Т.2, а.с.9) також не можна вважати належними доказами по справі, скільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування у даній справі.

Відповідно до витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №421 від 30 червня 2020 року було визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 у формі спілкування з сином щовівторка та щоп`ятниці з 18-30 год до 21-00 год та щосуботи з 10-00 год до 20-00 год (Т.1, а.с. 111)

Відповідно до висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав №103/2058/41/3 від 16 травня 2022 року, на час розгляду Комісією з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , було встановлено, що батьки дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в червні 2019 року. Після розлучення батьків дитина спочатку проживала з матір`ю ОСОБА_2 . Починаючи з квітня 2020 року малолітній постійно проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . На засіданні Комісії мати дитини ОСОБА_2 повідомила, що вона категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2015 р.н., та пояснила, що вона бажає брати участь у вихованні та утриманні сина, але не має такої можливості. Громадянка має постійне місце роботи, дохід, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де створено належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2021 року місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено з матір`ю ОСОБА_2 . Питання позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Піщанської селищної ради за місцем проживання дитини, рішенням якої встановлено, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідає інтересам дитини. А тому, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , так як на даний час для цього недостатньо підстав (Т.1, а.с.201-202)

Відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини Піщанської селищної ради від 06 травня 2023 року № 14 «Щодо виконання ухвали Піщанського районного суду Вінницької області від 26 січня 2022 року № 142/605/21, комісія вирішила, що документи та свідчення батька ОСОБА_1 не доводять того, що дії матері ОСОБА_2 відповідають хоча б одному пункту ст. 164 СК України, а тому позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , не відповідає інтересам дитини (Т.1, а.с.212)

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 29 грудня 2020 року, проведеного за заявою ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , та який було надано представником виконавчого комітету Піщанської селищної ради, з пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він забрав дитину від матері 26 грудня 2020 року та відвіз у село, з його ж слів дитина до матері не хоче, при спілкуванні з дитиною при згадці про маму та пропозиції відвезти до мами дитина почала плакати (Т.1, а.с.207)

Також судом досліджено наданні представником виконавчого комітету Піщанської селищної ради копії заяв ОСОБА_2 , які адресовані Службі у справах дітей Піщанської селищної ради від 16 грудня 2021 року, 21 грудня 2021 року, 26 січня 2022 року, зміст яких свідчить про те, що ОСОБА_1 26 грудня 2020 року без відома ОСОБА_2 перевіз їхнього сина з м. Києва в с. Дмитрашківку та на її прохання повернути дитину не реагує, перешкоджає її побаченням з дитиною, в тому числі на території школи, не дозволяє дитині приймати подарунки від матері (Т.1, а.с. 208-210), а також копію заяви ОСОБА_1 адресовану Службі у справах дітей Піщанської селищної ради від 17 грудня 2021 року, в якій він повідомляє, що ОСОБА_2 спробувала викрасти дитину з навчального закладу, жодного разу не телефонувала дитині, не вітала з днем народження, жодних коштів та подарунків не передавала (Т.1, а.с.211)

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до абзацу четвертого ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

З положень ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, про що зазначено в ч. 1 ст.155 СК України.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, положеннями частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Суд в оцінці обставин справи ставить на перше місце якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зокрема відповідно до висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц (провадження № 61-16157св18) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивач не надав беззаперечних доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка проживає з батьком, а тому вважає, що найкращим інтересам дитини, враховуючи стан її здоров`я, відповідатиме її спілкування як із батьком, так і з матір`ю.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав №103/2058/41/3 від 16 травня 2022 року, комісія з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації дійшла висновку про недостатність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , а відповідно до рішення комісії з питань захисту права дитини Піщанської селищної ради від 06 травня 2023 року № 14 комісія вирішила, що документи та свідчення батька ОСОБА_1 не доводять того, що дії матері ОСОБА_2 відповідають хоча б одному пункту ст. 164 СК України, а тому позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , не відповідає інтересам дитини.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції прав людини і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції прав людини, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Статтею 8 Конвенції прав людини гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції прав людини, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Встановлені судом фактичні обставини справи не містять відомостей та беззаперечних доказів, які б свідчили про вчинення насильства відповідачем по відношенню до дитини, винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини.

Разом з тим, встановлені під час судового розгляду обставини дають підстави вважати, що неможливість активної участі матері ОСОБА_2 в житті сина ОСОБА_3 спричинена об`єктивними причинами, зокрема, і поведінкою позивача, яка спрямована на перешкоджання спілкуванню сина із матір`ю, невиконання позивачем рішення суду, яким місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 визначено разом з матір`ю, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання.

Обов`язковість судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні у справі «Іванов проти України», право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

За таких обставин рішення суду про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 із матір`ю ОСОБА_2 , яке набрало законної сили, є обов`язковим і преюдиційним, а відтак підлягає безумовному виконанню, в тому числі і ОСОБА_1 .

Таким чином, формування відношення дитини до матері фактично відбувається лише за впливом батька, який має вкрай неприязні стосунки із відповідачем.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. При цьому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 (провадження № 61-12144св20); від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20) та інші.

Враховуючи вищевикладене, повно встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , оскільки відсутні підстави вважати, що відповідач свідомо та умисно ухиляється від виховання сина.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки зазначає про можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення стану здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Зокрема, у позовній заяві позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 (три тисячі) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з моменту подачі позову до суду і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повноліття. В обгрунтування зазначав, що дитина перебуває на його повному утриманні, він змушений зменшувати свої робочі години, щоб більше часу приділяти духовному та матеріальному розвитку дитини, а тому аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які стягнуті на його користь судовим наказом Деснянського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року є недостатніми для утримання дитини, а тому є підстави для збільшення розміру аліментів та визначення його розміру в твердій грошовій сумі.

Разом тим, під час судового розгляду в судових дебатах представник позивача зазначила, що підстава для збільшення розміру аліментів відпала, оскільки судовий наказ, яким було стягнуто аліменти, скасований.

В той же час в матеріалах справи наявна копія ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року в справі № 754/5288/21, яка долучена до справи на підставі клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Левицької О.Л., зі змісту якої слідує, що заяву ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_12 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню судовий наказ Деснянського районного суду м.Києва від 13.04.2021 року у справі № 754/5288/21 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліментів на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 31 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 ).

Разом з тим, дана копія ухвали суду не може бути взята судом як допустимий доказ на спростування позовних вимог, оскільки вказана ухвала не відповідає вимогам Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 року № 814, та не засвідчена належним чином, зокрема, вона не позначена як копія та на ній відсутня відмітка «Згідно з оригіналом», на ній відсутні підпис та відповідна печатка суду із зазначенням дати посвідчення, не зазначено дату набрання вказаною ухвалою суду законної сили.

Проте аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що дійсно в цивільній справі № 754/5288/21 було винесено ухвалу від 27 травня 2022 року, якою визнано таким, що не підлягає виконанню судовий наказ Деснянського районного суду м.Києва від 13.04.2021 року. Крім того, дані ЄДРСР свідчать про те, що постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 27 травня 2022 року залишено без змін, тобто вона набрала законної сили. Також з даних ЄДРСР вбачається, що ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, подану адвокатом Гапекою Тетяною Валеріївною, на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року.

Таким чином, враховуючи, що судове рішення на підставі якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 та визначено їх розмір, а саме судовий наказ, визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, суд приходить до висновку, що правові підставі для збільшення розміру аліментів відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог в частині збільшення розміру аліментів слід відмовити.

При вирішенні питання про судові витрати суд бере до уваги норми ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, яка визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В частині 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження розміру понесених судових витрат, стороною позивача суду було надано квитанцію № 32 від 25 листопада 2022 року про сплату судового збору в розмірі 908,00 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що судом повністю відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908,00 грн., який було сплачено при зверненні до суду, слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. 150, 153, 157, 164-166, 180-182, 192 СК України, ст. ст. 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 417 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Тульчинської РДА, виконавчий комітет Піщанської селищної ради Вінницької області, орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Піщанський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його підписання до Вінницького апеляційного суду.

Скорочене рішення проголошено в судовому засіданні 08 березня 2023 року, що є датою ухвалення судового рішення.

Повне рішення складено 16 березня 2023 року.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

служба у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації, що знаходиться в м. Тульчин Тульчинського району Вінницької області, вул. М. Леонтовича, 1, код ЄДРПОУ- невідомий;

виконавчий комітет Піщанської селищної ради Вінницької області, що знаходиться в смт. Піщанка Тульчинського району Вінницької області, вул. Центральна, 36, код ЄДРПОУ- 04325986;

орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, що знаходиться в м. Києві, Харківське шосе, 4-А, код ЄДРПОУ- 37397237.

Суддя: