Постанова

Іменем України

15 березня 2023 року

м. Київ

справа № 759/10375/19

провадження № 61-8762св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант», ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Татаринцева Євгенія Анатоліївна, приватний нотаріус Коптєлова Оксана Ростиславівна, ОСОБА_5 , Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду

м. Києва, в складі судді Горбенко Н. О., від 13 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Мазурик О. Ф.,

Желепи О. В., Кравець В. А., від 02 серпня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» (далі - ТОВ «Колекторська компанія «Гарант»), ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення права, шляхом витребування майна.

Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що їй на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_5 умов кредитного договору від 04 липня 2005 року № 27/10-399І.

24 листопада 2015 року ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», як новий кредитор, на підставі вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» здійснило продаж квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , яка за договором від 24 березня 2017 року № 0398 продала її ОСОБА_4 , а та, в свою чергу, за договором від 04 серпня 2047 року № 1010 відчужила квартиру ОСОБА_2

ОСОБА_1 звертала увагу на наступні обставини:

- рішенням Господарського суду м. Києва від 22 травня 2019 року у справі № 910/13326/18 визнано недійсним договір від 02 вересня

2015 року № 002 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту «Дельта М» (далі - ТОВ «Агенція комплексного захисту «Дельта М») та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», за кредитним договором від 04 липня 2055 року № 27/10-399І;

- до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення статті

38 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору від 27 липня 2055 року № 027/ДЗ4561, а не на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу № 0555

від 24 листопада 2015 року;

- відповідач не виконав обов`язок в частині належного письмового повідомлення іпотекодавця шляхом особистого вручення вимоги про усунення порушень;

- на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу № 0555

від 24 листопада 2015 року діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- відсутні докази наявності у позичальника кредитної заборгованості, що унеможливлює застосування положень Закону України «Про іпотеку» для примусового позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки;

- відсутні виконавчі написи нотаріуса стосовно стягнення грошових сум та витребування іпотечного майна перед посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу № 0555 від 24 листопада 2015 року;

- сплив трирічний строк загальної позовної давності;

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір від 24 листопада 2015 року № 0555

купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та ОСОБА_3 ;

- відновити становище, яке існувало до порушення права ОСОБА_1 на приватну власність житлової нерухомості шляхом віндикації нерухомості за положеннями статей 387, 388 ЦК України із поверненням у користування однокімнатної квартири;

- відновити право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі реєстраційного посвідчення Київського міського БТІ від 29 березня 1999 року № 136/2554 шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності ОСОБА_1 та скасування записів у Державному реєстрі про право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності на необґрунтованості.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на примусову реалізацію майна, у той час як у спірних правовідносинах звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено в позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного договору. Крім того, суд встановив, що відчужена ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» квартира АДРЕСА_1 не використовується позивачем як місце постійного проживання.

Укладений між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та

ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» договір від 02 вересня 2015 року № 002 про відступлення права вимоги (цесії) не є предметом спору у справі, яка переглядається, у зв`язку з чим факт визнання його недійсним не може бути підставою для задоволення позову.

Матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували відсутність у позичальника ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_5 визнав, що заборгованість за кредитним договором в повному обсязі ним не погашена.

Дослідивши надані приватним нотаріусом Татаринцевою Є. А. документи, на підставі яких був укладений оспорюваний договір, апеляційний суд дійшов висновку про дотримання ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» вимог законодавства щодо звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку. Неповідомлення позичальника та майнового поручителя про продаж предмета іпотеки не є безумовною підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2015 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та постанову апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У вересні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня

2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року.

До касаційної скарги відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України, включені скарги на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва

від 13 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року щодо попереднього визначення розміру судового збору за пред`явлення позовної вимоги про витребування квартири.

Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із районного суду.

У грудні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 09 червня 2022 року у справі № 520/2098/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того посилається на відсутність висновку Верховного Суду, щодо застосування положень Закону України «Про іпотеку» в контексті порушення гарантій, передбачених статтями 30, 41, 47 Конституції України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) та вказує на порушення судами норм процесуального права, що виявилось у не дослідженні зібраних у справі доказів та встановленні обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Звертає увагу, що у випадку якщо нормативні акти суперечать нормативним актам вищої юридичної сили, то такі норми не можуть бути застосовані.

Наполягає на виконанні принципу верховенства права та забезпечення конституційних гарантій, про що вказано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 520/2098/19. Зазначає, що поза увагою судів залишились судові рішення, які є преюдиційними та становлять собою доказову базу для підтвердження її позовних вимог.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поясненнях, які за своїм змістом є відзивом на касаційну скаргу, Національний банк України посилається на те, що встановлена судом недійсність договору про відступлення права вимоги (цесії) від 02 вересня 2015 року № 002, укладеного між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», за кредитним договором від 04 липня 2005 року № 27/10-399І відповідно до вимог статей 216, 236 ЦК України свідчить про відсутність правових підстав для володіння ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» переданих йому

ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» активів. З огляду на це, вчинені на підставі недійсного договору дії ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», у тому числі звернення стягнення у позасудовому порядку на предмет іпотеки, який виступає забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором від 04 липня 2005 року № 27/10-399І, не створюють юридичних наслідків.

У листопаді 2022 року ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» подало відзив на касаційну скаргу, доводи якого не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки відзив подано з пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження, за відсутності клопотання про продовження цього строку та наведення причин його пропуску.

Фактичні обставини справи встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 1999 року ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

04 липня 2005 року між акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (далі - АБ «Банк регіонального розвитку») та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 27/10-399І, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 68 389 дол. США, а позичальник зобов`язався сплачувати за користування кредитом проценти із розрахунку 13 % річних, комісійну винагороду та повернути кредит в терміни і на умовах, встановлених вказаним договором. Цільове призначення кредитних коштів: інвестування у житлове будівництво згідно інвестиційного контракту та придбання квартири.

Додатковою угодою № 7 до вказаного кредитного договору збільшено кредитну лінію до 110 000 дол. США; кінцевий термін повернення кредиту погоджений сторонами у додатковій угоді № 8 від 15 листопада 2012 року та визначений 03 липня 2015 року.

27 липня 2005 року між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 027/ДЗ4531, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю. П., зареєстрований в реєстрі за № 5715, згідно з яким іпотекодавець зобов`язується відповідати за виконання ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором від 04 липня 2005 року № 27/10-399І.

Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору в іпотеку передається квартира

АДРЕСА_1 .

Пунктом 4.4 та підпунктом 4.4.2. іпотечного договору передбачено, що за рішенням іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору та статей 36-38 Закону України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може відбуватися зокрема шляхом використанням іпотекодержателем права наданого цим пунктом договору від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», продаж відбувається за ціною, що дорівнює або перевищує 3/4 вартості предмету іпотеки, що зазначена в даному договорі, але не більше розміру заборгованості боржника та/або іпотекодавця, яка підлягає задоволенню за рахунок предмета іпотеки станом на дату продажу. Договір купівлі-продажу, укладений відповідно до умов цього пункту договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

02 вересня 2015 року між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу

«Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» укладений договір

№ 002 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором

від 04 липня 2005 року № 27/10-399І, за умовами якого управитель ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» у відповідності до вимог статті 512 ЦК України передає права кредитора шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» приймає всі права вимоги і стає новим кредитором за кредитним договором від 04 липня 2005 року № 27/10-399І.

Відповідно до пункту 1.1.1 вказаного договору від 02 вересня 2015 року одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором управитель відступає, а новий кредитор набуває усі права сторони договору та стає кредиторам (заставодержателяем, іпотекодержателем) за всіма договорами, що забезпечують виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, в тому числі, але не виключно іпотечним договором № 027/ДЗ4531, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю. П., зареєстрованим в реєстрі за № 5715.

24 листопада 2015 року між ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та ОСОБА_3 , відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А. в реєстрі за № 555.

24 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири.

04 серпня 2017 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу відчужила спірну квартиру ОСОБА_2

22 травня 2019 року у справі № 910/13326/18 Господарський суд м. Києва ухвалив рішення за позовом Національного банку України до ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу Дельта М», ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, яким визнав недійсним договір від 02 вересня 2015 року № 002 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» за кредитним договором від 04 липня 2005 року № 27/10-399І.

Позиція Верховного Суду

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому

статтею 37 цього Закону, так і право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Пунктом 4.4 та підпунктом 4.4.2. іпотечного договору передбачено, що за рішенням іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору та статей 36-38 Закону України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може відбуватися зокрема шляхом використанням іпотекодержателем права наданого цим пунктом договору від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», продаж відбувається за ціною, що дорівнює або перевищує 3/4 вартості предмету іпотеки, що зазначена в даному договорі, але не більше розміру заборгованості боржника та/або іпотекодавця, яка підлягає задоволенню за рахунок предмета іпотеки станом на дату продажу. Договір купівлі-продажу, укладений відповідно до умов цього пункту договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони договору іпотеки виклали відповідне іпотечне застереження, яке передбачало право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Під час розгляду судами справи № 910/13326/18 було встановлено, що

20 листопада 2013 року між АБ «Банк регіонального розвитку», ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та Національним банком України був укладений договір про передавання в управління непроданих активів, внаслідок чого майнові права за кредитним договором від 04 липня

2005 року № 27/10-399І, забезпеченим належною позивачу квартирою (іпотекою), було передано ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу

Дельта М».

В подальшому на підставі договору від 02 вересня 2015 року № 002 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» відступило ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» право вимоги за кредитним договором від 04 липня

2005 року № 27/10-399І, а також всіма договорами, що забезпечують виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, а саме укладеним між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_1 іпотечним договором від 25 липня 2005 року № 027/ДЗ4531.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , зокрема, посилалась на те, що рішенням Господарського суду м. Києва від 22 травня 2019 року у справі

№ 910/13326/18 за позовом Національного банку України до ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, визнано недійсним укладений між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» договір від 02 вересня 2015 року № 002 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 04 липня 2005 року № 27/10-399І.

При цьому ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» відчужило спірну квартиру ОСОБА_3 , діючи як іпотекодержатель за договором іпотеки

від 27 липня 2005 року.

Отже у розглядуваній справі, з огляду на предмет, підстави позову та доводи позивача щодо визнання рішенням Господарського суду м. Києва

від 22 травня 2019 року у справі № 910/13326/18 недійсним укладеного між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» договору від 02 вересня 2015 року про відступлення права вимоги за кредитним договором від 04 липня 2005 року № 27/10-399І, а також положень статей 236, 388 ЦК України, суди мали надати відповіді на ряд ключових питань, зокрема:

- чи виникли у ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» в передбаченому законом порядку права іпотекодержателя за договором іпотеки

від 27 липня 2005 року;

- чи мало право ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» звертати стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27 липня

2005 року;

- чи вибуло спірне майно із володіння позивача з її волі, зокрема чи охоплювало волевиявлення ОСОБА_1 при укладенні договору іпотеки можливість звернення стягнення на майно за встановлених у розглядуваній справі обставин;

- чи наявні підстави для втручання у мирне володіння майном особи (ОСОБА_2 ), що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном та оцінкою тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, але не виключно, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду України у постановах

від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 грудня

2022 року у справі № 461/12525/15-ц).

Однак відповідей на вказані питання судами попередніх інстанцій не надано.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність у ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» права на відчуження іпотечного майна.

При цьому апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції взяв до уваги наявність рішення Господарського суду м. Києва від 22 травня

2019 року.

Однак, у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня

2021 року наявна лише вказівка на існування рішення Господарського суду м. Києва від 22 травня 2019 року, без надання будь-якої правової оцінки його наслідкам та значенню для розглядуваної справи.

Встановлення обставин справи та вирішення питання про оцінку доказів, за змістом частини першої статті 400 ЦПК України, виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

З урахуванням наведених обставин, висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову є передчасним та недостатньо обґрунтованим, у зв`язку з чим оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того при новому розгляді справи, районному суду відповідно до положень пункту 3 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, необхідно під час роз`яснення ОСОБА_1 її процесуальних прав та обов`язків, звернути увагу на наслідки вчинення або невчинення нею процесуальних дій, зокрема наслідки незалучення до участі у справі всіх належних відповідачів за вимогами про визнання недійсним правочину - договору від 24 листопада 2015 року купівлі-продажу спірної квартири між ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та ОСОБА_3 .

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо незаконності ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року та ухвали Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року, у яких судами визначений попередній розмір судового збору, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 176 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Відповідно частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Системний аналіз вказаних норм прав свідчить про те, що визначення ціни позову входять до предмета доказування у даному спорі і встановлюються судом під час розгляду справи по суті на підставі поданих учасниками судового процесу доказів, тобто, такі обставини є предметом доказування у справі та оцінки судом відповідно до положень статей 76 ЦПК України.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 914/3659/21.

Таким чином, хоча встановлення ціни позову для визначення розміру судового збору в порядку частини другої статті 176 ЦПК Україниі належить до компетенції суду, проте здійснюється воно на підставі доказів, поданих сторонами.

Підстав для закриття касаційного провадження, передбачених

пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України, на що вказувало ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» в клопотанні, поданому до Верховного Суду, колегією суддів не встановлено.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 ЦПК України.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня

2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Колегією суддів не встановлено підстав, передбачених частиною п`ятою

статті 403 ЦПК України, а наведені у клопотанні ОСОБА_1 доводи щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не є тими обставинами, що свідчать про виключну правову проблему.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович