БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2397/22
Провадження № 2/497/120/23
14.03.2023 року м. Болград
Болградський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Кодінцевої С.В.,
за участю секретаря - Деревенського І.Ю.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника третьої особи - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Василівської сільської ради Болградського району Одеської області про визначення місця проживання дітей,
Позивач звернувся до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким визначити місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним, батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач мотивує тим, що він, відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_3 , який розірвано на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.02.2016 року.
В цьому шлюбі у них народилися діти:
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням суду від 11.02.2016 року було розірвано їх шлюб та дітей залишено проживати з матір`ю.

Однак, після розірвання шлюбі, саме він позивач займався вихованням доньок, їх утриманням, лікуванням, тоді як відповідач не приділяла дітям належної і необхідної уваги.

Старша донька ОСОБА_6 хворіє на цукровий діабет та потребує особливої уваги.

18.08.2021 року державним виконавцем Овідіопольського відділу ДВС в Одеському районі Одеської області було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 27.05.2021 року справа №509/2718/15-ц про стягнення з нього, позивача ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей.

24.02.2022 року було оголошено на всій території України воєнний стан, та оскільки не можливо було прогнозувати розвиток подій, він позивач разом з дітьми переїхав проживати за своєю адресою реєстрації: АДРЕСА_1 .

Тоді як відповідач, за відомою йому інформацією виїхала до Чехії, та місце її знаходження йому не відомо.

Зазначене стало приводом для звернення до суду, та позивач вважає за необхідне визначити місце проживання дітей з ним, з батьком.

Ухвалою суду від 02.12.2022 року було відкрито провадження по справі і призначено підготовчий розгляд на 21.12.2022 року (а.с.34), про що повідомлено сторін по справі (а.с.35, 36, 37).

07.12.2023 року на електронну адресу суду відповідачем ОСОБА_3 надіслано заяву про надсилання їй документів на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.38).

В підготовче засідання 21.12.2023 року:

- позивач прибув, наполягав на своїх вимогах;

- відповідач не прибула, причини неявки не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, заперечень. відзиву, до суду не надсилала;

- представник третьої особи ОСОБА_2 яка на підставі розпорядження Василівської сільської ради Болградського району Одеської області № 8-к від 20.01.2021 року призначена на посаду начальника відділу -головного спеціаліста Служби у справах дітей (а.с.41-42), не заперечувала щодо вимог позивача, надала суду висновок Органу опіки та піклування Василівської сільської ради Болградського району Одеської області про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком (а.с.44-45), який затверджено рішенням виконкому Василівської сільської ради Болградського району Одеської області від 30.11.2022 року за №59 (а.с.43).

В зв`язку з неприбуттям до суду відповідача, ненаданням нею відзиву, суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 09:00 години 16.01.2023 року (а.с.46, 48), та повторно повідомив відповідача шляхом надіслання протокольної ухвали на надану нею електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.49).

27.12.2022 року позивачем подано письмові пояснення на обґрунтування своїх вимог (а.с.50-55).

В підготовчому засіданні 16.01.2023 року:

-позивач підтримав свої вимоги, стверджуючи, що ним подано суду усі наявні у нього докази на обґрунтування своїх вимог, подав клопотання про залучення до справи додаткових доказів (а.с.57-63).

Інші сторони не прибули.

В зв`язку з відсутністю електропостачання в Болградському районному суді Одеської області, суд позбавлений був можливості провести підготовче засідання за участю позивача (а.с.64).

Після відновлення електропостачання, справа вкотре була призначена до підготовчого засідання на 14.02.2023 року о 13:00 годині (а.с.66), про що повідомлено сторін по справі, в тому числі відповідача за вказаною нею електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.67).

В підготовче засідання 14.02.2023 року:

- позивач прибув, подав додатково характеристику для долучення до матеріалів справи (а.с.71). Вважав за можливе закрити підготовче засідання і призначити справу до судового розгляду.

- відповідач, будучи належним чином повідомленою, не прибула, причини неявки не повідомила, письмового відзиву не надсилала, як і інших заяв та клопотань.

- представник третьої особи просила прийняти і врахувати висновок Органу опіки та піклування. Вважала за можливе закрити підготовче засідання і призначити справу до судового розгляду, та підготовче засідання провести у її відсутність (а.с.69,70).

Ухвалою суду від 14.02.2023 року судом закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду на 28.02.2022 року о 13:00 годині (а.с.73), про що повідомлено сторін по справі (а.с.74, 75).

Судове засідання 28.02.2023 року не відбулося в зв`язку з зайнятістю головуючого судді як слідчого судді у справі 497/2144/22 з розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу підозрюваному (а.с.76).

Ухвалою від 28.02.2023 року призначено судовий розгляд на 13:00 годину 14.03.2023 року (а.с.77), про що повідомлено сторін (а.с.78, 79), в тому числі відповідача по справі шляхом надіслання ухвали на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.78).

В судовому засіданні 14.03.2023 року:

- позивач позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні. Надав пояснення з підстав зазначених в позові. Пояснив, що у них з відповідачем є спільні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які з лютого 2022 року проживають з ним, з батьком, тобто з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу з 2016 року вихованням доньок та їх утриманням, лікуванням займався він, позивач особисто і одноосібно, тоді як відповідач не приділяла дітям необхідної уваги та материнської турботи.

Разом з цим, він позивач намагався відновити стосунки з відповідачем і навіть нетривалий проміжок часу після розірвання шлюбу, вони проживали разом. Однак позитивного результату вказані дії не дали.

З лютого 2022 року відповідач виїхала до Чехії, потім в іншу країну, де працює і перебуває до теперішнього часу. Діти повністю перебувають під його турботою і опікою, та проживають спільно з ним, з батьком, не зважаючи на те, що в рішенні суду про розірвання шлюбу визначено було, що діти залишаються проживати з матір`ю.

Позивач вказував на те, що по-перше місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а тому обов`язково слід врахувати думку дітей.

По-друге, він позивач має усі можливості для належного виховання та матеріального забезпечення дітей, та усієї сім`ї. Характеризується виключно позитивно, офіційно працевлаштований, однак має стабільний дохід, забезпечений житлом. Ніякого негативного впливу на дітей не вчиняє, навпаки роз`яснює про те, що з матір`ю та іншими родичами необхідно підтримувати добрі стосунки, спілкуватися, і з повагою до них ставитися.

Пояснив, що у всіх документах його старшої доньки ОСОБА_7 , яка має важке захворювання на цукровий діабет, її законним представником зазначена відповідач ОСОБА_3 , і саме на її ім`я виплачується державна допомога на дитину інваліда. Наразі має багато проблем в зв`язку з цим: не може переоформити свідоцтво інваліда на дитину, не може повезти дитину в Одеську обласну клінічну лікарню для обстеження і лікування.

Просив врахувати висновок органу опіки та піклування, який вважав за доцільне визначити місце проживання дітей з ним з батьком. Наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач до суду не прибула, причини неявки не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, заперечень до суду не надсилала. Суд вживав усіх заходів для належного повідомлення та надавав достатньо часу відповідача для надання суду відзиву, з викладенням своєї правової позиції. Однак відповідач проігнорувала усі судові повістки, ухвали суду.

Представник третьої особи суду пояснила, що до комісії звернувся відповідач з заявою та усіма необхідними документами щодо визначення місця проживання дітей. Після цього було створено комісію, яка здійснила умови обстеження за місцем проживання дітей з батьком в с.Каракурт Болградського району Одеської області, які є гарними, будинок облаштований усім необхідним, діти мають свою відокремлену кімнату, створені всі належні умови для повноцінного виховання та розвитку дітей. Також комісія провела бесіду з дітьми, які пояснили, що мати перебуває за кордоном, інколи їм телефонує, але проживати вони хочуть з батьком.

Комісія одноголосно вирішили визначити місце проживання дітей з батьком.

Просила врахувати висновок комісії, і прийняти рішення виключно в інтересах дітей.

Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.

Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України (а.с.82).

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до Конституції України та Сімейного Кодексу України, держава бере на себе обов`язок щодо охорони сім`ї, дитинства, материнства та батьківства, а також створення умов для зміцнення сім`ї.

При вирішенні сімейних спорів судді керуються загальними вимогами цивільного процесу, із застосуванням матеріально-правової норми, яка регулює відповідний вид суспільних відносин в залежності від досліджених в судовому засіданні обставин справи, а саме:

- Сімейним Кодексом України,

- Законом України «Про охорону дитинства»,

- Декларацією прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року,

- Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р.

- Конвенцією про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (дата підписання 19.10.1996 року, дата ратифікації Україною 14.09.2006 року, дата набрання чинності для України 01.02.2008 року).

Також суд враховує правові висновки викладені у постановах Верховного суду України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Дані відносини стосуються сімейних правовідносин і регулюються нормами сімейного законодавства: ст.ст.160, 161 Сімейного Кодексу України.

Так, статтю 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.12.2007 року (а.с.13), який розірвано за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.02.2016 року, справа № 509/2677/15-ц (а.с.16).

В цьому шлюбі народилися діти:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14),

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.02.2016 року про розірвання шлюбу (справа № 509/2677/15-ц) дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було залишено проживати з матір`ю (а.с.16).

Згідно витягів з реєстру територіальної громади Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області від 15.08.2022 року, виданих на ім`я законного представника дітей ОСОБА_3 , слідує, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою місця проживання: АДРЕСА_2 (а.с.17-18).

Разом з цим, відповідно до довідок Василівської сільської ради Болградського району Одеської області від 04.04.2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 взяті на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.03.2022 року (а.с.19).

Позивач по справі, який є батьком дітей значиться зареєстрованим згідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 виданим Болградським РВ УМВС України в Одеській області від 31.10.2002 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Відповідач по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно паспорту громадянки України серії НОМЕР_2 виданий Овідіопольським РВ УМВС України в Одеській області від 06.06.2008 року, значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10-12).

За станом здоров`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 перебуває на обліку в Одеській обласній дитячій клінічній лікарні з діагнозом: «Сахарний діабет 1 тип, важка форма. Оптимальний глінемічний контроль» (а.с.20).

Лікуванням дитини ОСОБА_10 займався батько ОСОБА_11 , на ім`я якого Одеською обласною дитячою клінічною лікарнею 14.09.2021 року надано роз`яснення щодо диспансерного нагляду дітей, хворих на цукровий діабет 1 типу (а.с.21).

З дослідженого посвідчення серії НОМЕР_3 про державну соціальну допомогу «Дітям з інвалідністю» слідує, що така допомога призначена ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як дитині з інвалідністю до 18 років. Дані про законного представника дитини з інвалідністю вказано: ОСОБА_3 (а.с.22-23), тобто матір дитини, відповідач по справі. Державну соціальну допомогу призначено до 09.05.2022 року .

КНП «Авангардівською амбулаторією Загальної практики сімейної медицини» надано довідку 24.11.2021 року про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , займається доглядом, лікуванням та обстеженням доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка перебуває на диспансерному обліку в КНП «Авангардівська АЗПСМ» та на обліку у ендокринолога з діагнозом «Цукровий діабет, 1 тип, важка форма» (а.с.24).

Наразі діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчаються в Каракуртському закладі загальної середньої освіти Василівської сільської ради Болградського району Одеської області в 7-му та 3-му класі, відповідно (а.с.25).

17 жовтня 2022 року комісією у складі: ОСОБА_2 , начальника служби у справах дітей Василівської сільської ради, ОСОБА_12 , головного бухгалтера служби у справах дітей Василівської сільської ради Болградського району Одеської області, проведено обстеження умов проживання сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого складено акт. Згідно цього акту (а.с.26) умови проживання задовільні, будинок газифікований, є водопровід, все необхідне для проживання дітей. Для виховання та розвитку дітей створені усі умови: є окрема кімната, диван письмовий стіл, туалетний столик, шафа для одягу та книг, одяг в наявності за сезоном. Старша дівчинка на ім`я ОСОБА_6 має захворювання на цукровий діабет. Стосунки та традиції в сім`ї доброзичливі. Батько самостійно виховує доньок, з початку війни з 24.02.2022 року переїхав з дітьми у с. Каракурт до своїх батьків. Діти мають довідки ВПО. Батько створює умови для належного виховання та розвитку дітей, постійно контролює рівень глюкози крові у старшої доньки ОСОБА_7 , займається її лікуванням. Мати один раз в літку бачилася з дітьми, також з їх слів мати знаходиться в Чехії (а.с.26).

Відповідно до постанови державного виконавця Овідіопольського відділу ДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 18.05.2021 року відкрито виконавче провадження ВП №66549924 про стягнення аліментів на підставі рішення суду з ОСОБА_1 на утримання двох дітей на користь матері ОСОБА_3 (а.с.52 -53).

На підставі висновку органу опіки та піклування Василівської сільської ради Болградського району Одеської області, який затверджений рішенням виконавчого комітету Василівської сільської ради Болградського району Одеської області від 30.11.2022 року за №59 (а.с.43, 44-45), визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Частинами 1, 2 статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до Декларації прав дитини від 29.11.59 року (принцип 2), (мова оригінала): «ребёнку должна быть обеспечена специальная защита и предоставлены возможности и благоприятные условия, которые позволяли бы ему развиваться физически, умственно и нравственно, духовно и в социальном отношении здоровым и нормальным путём и в условиях свободы и достоинства; (принцип 6) ребёнок для полного и гармоничного развития его личности нуждается в любви и понимании. Он должен, когда это возможно, расти на попечении и под ответственностью своих родителей и во всяком случае в атмосфере любви и моральной и материальной обеспеченности».

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її місця проживання (ч. 2 ст. 171 СК України).

Стаття 12 Конвенції ООН про права дитини стверджує, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

В судовому засіданні за участю представника Органу опіки та піклування Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Генчевої В.С., судом було заслухано думку малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які суду пояснили, що вони проживають з батьком в с.Каракурт Болградського району Одеської області, де їм дуже подобається, створені усі умови, та вони бажають і надалі проживати саме з батьком, який ними опікується, цікавиться їх навчанням та інтересами, повністю їх матеріально забезпечує. Щодо матері пояснили, що батьки часто сварилися, мати пішла з дому та проживала з іншим чоловіком на ім`я ОСОБА_13 , спочатку поряд в сусідній квартирі, а потім в м.Чорноморськ. Мати спочатку забрала їх до себе, але ОСОБА_13 ображав ОСОБА_9 , тому ОСОБА_6 втекла від матері до батька, а потім і сестра перейшла проживати з батьком. Весь цей час вони проживають з батьком, а мати інколи їм телефонує, вона перебуває за кордоном в Норвегії, приїжджати наразі не планує.

Дівчатка наполягали на тому, щоб їх залишили проживати з батьком, оскільки на їх думку він самий найкращий батько та дуже їх любить, і ніколи їх не залишить.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч.1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 р., держави учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд також приймає до уваги висновок ВС, викладений в постанові від 06 вересня 2018 року у справі № 644/9094/16-ц, в якому ВС підкреслив, що у суді апеляційної інстанції установлено, що дитина значно більше прихильна до батька, ніж до інших членів родини, має з ним більш тісний емоційний зв`язок та виявив бажання проживати разом із батьком.

Таким чином, Верховний Суд у цій постанові зазначив, що судами враховано зазначені обставини та покладено обов`язок по догляду за дитиною на батька, а не на сторонніх осіб, крім того, малолітній син вказав, що жінка з якою спілкується батько добре до нього ставиться.

Щодо, рекомендації органу опіки та піклування, Верховний Суд зазначив, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами, а судом належно його оцінено в сукупності з іншими доказами.

З огляду на викладене, Верховний Суд вирішив, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову, оскільки ними повно та всебічно досліджено матеріали справи, враховано інтереси та бажання дитини, а тому касаційну скаргу залишив без задоволення, а рішення без змін.

За результатами судового розгляду встановлено, що батько характеризується позитивно, працює за наймом у приватних осіб, є власником 1/5 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.58-59), а також частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.60-62), постійно держить на контролі стан здоров`я доньки ОСОБА_7 (а.с.21, 20, 24), яка є дитиною з інвалідністю (а.с.22), створив гарні і необхідні умови для проживання дітей (а.с.26).

Відповідач жодних документів та доказів суду на спростування доводів позивача - не надала, як і щодо свого матеріального стану, місця проживання, тощо.

З огляду на встановлені судом обставини, суд переконаний, що думка дітей має важливе і вирішальне значення в даному спорі. Діти сторін по справі ОСОБА_6 , 12 років від народження, та ОСОБА_9 , 9 років від народження свідомо та переконливо пояснили суду своє бажання і бачення подальшого проживання з батьком.

Не врахування думки дітей в даній ситуації, може призвести до негативних наслідків і непередбачуваних психологічних травм для дітей, а тому не відповідатиме їхнім інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно стабільній атмосфері.

А відтак, з метою не допущення психологічної, моральної травми дітей, що може негативно вплинути і на стан здоров`я, і на розумовий розвиток, з метою забезпечення найкращих інтересів дітей, постановити рішення з урахуванням бажання (думки) дітей.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

З урахуванням обставин справи та тих фактів, які були встановлені під час судового розгляду, суд приходить до висновку, що проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 слід визначити з батьком ОСОБА_1 , що буде відповідати інтересам дітей, забезпечувати належні умови для їх фізичного та духовного розвитку, підстав стверджувати, що таке рішення зможе зашкодити розвитку і здоров`ю дітей - немає.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.19, 160, 161 СК України, ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 284-289, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Василівської сільської ради Болградського району Одеської області про визначення місця проживання дітей - задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зі своїм батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 16.03.2023 року.

Суддя С.В.Кодінцева