Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 199/2819/17

провадження № 61-20307св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Тулс», комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Руденко В. В.,

від 25 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

від 09 жовтня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Тулс» (далі - ТОВ «Тулс»), комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради (далі - КЖЕП «Лівобережжя» ДМР), про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що в ході прокурорської перевірки встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра об`єктів нерухомого майна шляхом їх відчуження на користь інших осіб, у тому числі приміщення

АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23 жовтня 2003 року

№ 232-10/ХХІУ «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» у частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади

м. Дніпропетровська затверджено розпорядження Голови Дніпропетровської обласної ради від 18 серпня 2003 року № 159-р «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м. Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» до комунальної власності прийнято житлово-комунальне підприємство «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акта приймання-передачі від 18 серпня 2003 року (пункт 1 рішення міської ради).

З урахуванням положень статті 128 ЦК УРСР, статей 31, 35 Закону України «Про власність» (чинних на час прийняття зазначених вище рішень), територіальна громада міста набула право власності на об`єкти нерухомого майна з часу затвердження актів приймання-передачі, тобто з 18 серпня 2003 року.

Відповідно до підпункту 2.1 рішення Дніпропетровської міської ради

від 19 листопада 2003 року № 11/13 комітету комунальної власності міської ради доручено внести зміни до установчих документів КЖЕП «Лівобережжя» відповідно до чинного законодавства.

Наказом комітету комунальної власності міської ради від 17 лютого

2004 року № 15-КВ затверджено нову редакцію статуту КЖЕП «Лівобережжя».

На підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради

від 18 серпня 2003 року № 159-р, рішення Дніпропетровської обласної ради від 23 жовтня 2003 року № 232-10/ХХІУ, відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 15 квітня 2013 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності на приміщення

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 02 березня 2011 року № 16/9 об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема КЖЕП «Лівобережжя» ДМР, передано на баланс комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» (далі - КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю») у зв`язку з реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном, що пов`язувалось з визначенням єдиного підприємства, наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

06 серпня 2012 року ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП «Лівобережжя» ДМР. На час відкриття зазначеного провадження рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 02 березня 2011 року № 16/9 у повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2012 року у справі № 38/5005/6636/2012 КЖЕП «Лівобережжя» ДМР визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором КЖЕП «Лівобережжя» призначено арбітражного керуючого Барановського О. М., яким всупереч вимог чинного законодавства та рішення Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності приміщення АДРЕСА_1 з метою продажу включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення товарною біржою «Регіональна універсальна біржа» торгів, оформлених протоколом

від 27 грудня 2012 року № 30, переможцем яких визначено компанію з обмеженою відповідальністю «ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД».

На підставі протоколу № 30 проведення біржових торгів з купівлі-продажу приміщення 05 червня 2013 року між КЖЕП «Лівобережжя» та компанією з обмеженою відповідальністю «ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД» укладено договір купівлі-продажу приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 28,1 кв. м. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І. В. та зареєстровано в реєстрі за № 782, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня

2016 року у справі № 38/5005/6636/2012, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14 грудня

2016 року, задоволено скаргу прокурора Дніпропетровської області на дії ліквідатора та визнано неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу їх з відкритих біржових торгів, а також визнано недійсними договори купівлі-продажу, укладені на підставі таких торгів.

Зокрема, рішенням суду визнано неправомірними дії ліквідатора

КЖЕП «Лівобережжя» арбітражного керуючого Барановського О. В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута приміщення АДРЕСА_1 та продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року товарною біржою «Регіональна універсальна біржа» з продажу нерухомого майна, а саме - приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею

28,1 кв. м, оформлених протоколом від 27 грудня 2012 року № 30, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу від 05 червня 2013 року № 782.

За договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2013 року № 1346, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Небосенко О. А., спірне нерухоме майно відчужено компанією з обмеженою відповідальністю «ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД» на користь ТОВ «Тулс».

У подальшому спірне нерухоме майно відчужено ТОВ «Тулс» на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 08 липня 2016 року № 2546, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г.

Відповідач ОСОБА_1 здійснила реконструкцію спірного приміщення у квартиру, однак внаслідок реконструкції не змінились основні технічні характеристики нерухомого майна, що свідчить про можливість витребування спірного приміщення на користь дійсного власника, з володіння якого воно вибуло поза його волею.

Враховуючи викладене, прокурор просив витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради приміщення № 108 по вул. Василя Тютюнника, 12 у м. Дніпрі, загальною площею 28,1 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року позов прокурора задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 28,1 кв. м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір купівлі-продажу від 05 червня 2013 року № 782, на підставі якого компанія з обмеженою відповідальністю «ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД» набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, визнаний недійсним за рішенням суду, тобто спірне нежитлове приміщення вибуло з власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради поза волею власника. У зв`язку з цим наявні підстави для повернення вказаного майна шляхом його витребування від добросовісного набувача.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння Дніпровської міської ради поза її волею та наявні підстави для його витребування у

ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову прокурора.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 199/2819/17-ц.

Клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судових рішень задоволено. Зупинено виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року в справі

№ 199/2819/17-ц до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2020 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року справу № 199/2819/17-ц повернуто на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року зупинено провадження у справі № 199/2819/17 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 461/12525/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2023 року поновлено провадження у справі № 199/2819/17.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що на час придбання майна у ТОВ «Тулс» вона не могла проявити розумну обачність та не мала знати про те, що майно ще у 2013 році вибуло з володіння Дніпропетровської міської ради поза волею ради. Вказує, що вона є добросовісним набувачем майна. Вважає, що витребування майна, яким вона володіє з 2016 року, становитиме втручання у мирне володіння цим майном, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних слобод.

Крім того, зміна функціонального призначення та технічно-економічних показників спірного приміщення здійснена шляхом проведення реконструкції. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існувала в натурі на момент пред`явлення позову. Якщо річ, перебуваючи у чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, мають бути застосовані зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України. Оскільки вона здійснила переобладнання нежитлового приміщення у жилу квартиру, тому відсутній об`єкт витребування.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2020 року прокурором подано до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому він просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а судові рішення - без змін, як такі, що ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що рішенням суду визнано недійсними результати біржових торгів та договір купівлі-продажу спірного приміщення, тому визнання недійсними наступних правочинів не є необхідним, а відповідне майно, яке було предметом цих правочинів, підлягає витребуванню на користь власника - територіальної громади.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23 жовтня 2003 року

№ 232-10/ХХІУ «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади

м. Дніпропетровська, затверджено розпорядження Голови Дніпропетровської обласної ради від 18 серпня 2003 року № 159-р «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м. Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Лівобережжя».

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 № 11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», до комунальної власності прийнято житлово-комунальне підприємство «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акту приймання-передачі

від 18 серпня 2003 року (пункт 1 рішення міської ради).

Відповідно до підпункту 2.1 рішення Дніпропетровської міської ради

від 19 листопада 2003 року № 11/13 комітету комунальної власності міської ради доручено внести зміни до установчих документів комунального підприємства відповідно до чинного законодавства.

Наказом комітету комунальної власності міської ради від 17 лютого

2004 року № 15-КВ було затверджено нову редакцію статуту Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради, перереєстрованого Виконкомом Дніпропетровської міської ради 25 лютого 2004 року, реєстраційна справа № 04052092Ю0040072.

На підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради

від 18 серпня 2003 року № 159-р, рішення Дніпропетровської обласної ради від 23 жовтня 2003 року № 232-10/ХХІУ, відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 15 травня 2013 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності на приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1).

На виконання Програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста, рішенням Дніпропетровської міської ради

від 02 березня 2011 року, № 16/9 об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема,

КЖЕП «Лівобережжя» передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю». Вказане обґрунтовувалось реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном та пов`язувалось з визначенням єдиного підприємства наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

06 серпня 2012 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради.

Судами встановлено, шо на час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 02 березня

2011 року № 16/9 КЖЕП «Лівобережжя» в повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2012 року в справі № 38/5005/6636/2012 Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради (далі - КЖЕП «Лівобережжя») визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

На підставі вказаної постанови ліквідатором КЖЕП «Лівобережжя» призначено арбітражного керуючого Барановського О. М.

Приміщення № 108, за адресою: вул. Василя Тютюнника,12 у м. Дніпро, з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення товарною біржою «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу, оформлених протоколом від 27 грудня 2012 року №30, переможцем яких визнано компанію з обмеженою відповідальністю «ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД».

На підставі протоколу № 30 проведення біржових торгів з купівлі-продажу приміщення АДРЕСА_1 , 05 червня 2013 року між КЖЕП «Лівобережжя» та компанією з обмеженою відповідальністю «ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД» укладено договір купівлі-продажу приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 28,1 кв. м. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу

Мудрецькою І. В. та зареєстровано в реєстрі за № 782, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня

2016 року в справі № 38/5005/6636/2012, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14 грудня

2016 року, задоволено скаргу прокурора на дії ліквідатора та визнано неправомірними дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута ряду об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продаж їх з біржових торгів, а також визнано недійсними договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі.

Зокрема визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Лівобережжя» арбітражного керуючого Барановського О. В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута приміщення № 108 в будинку АДРЕСА_2 та продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року товарною біржою «Регіональна універсальна біржа» з продажу нерухомого майна, а саме - приміщення АДРЕСА_1 загальною площею

28,1 кв. м, оформлених протоколом № 30 від 27 грудня 2012 року, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу № 782 від 05 червня 2013 року, укладений між ліквідатором-арбітражним керуючим ОСОБА_2 та компанією з обмеженою відповідальністю «ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД» та зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І. В.

Спірне нерухоме майно компанією з обмеженою відповідальністю «ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД» було відчужено на користь ТОВ «Тулс» за договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2013 року № 1346, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу

Небосенко О. А., в подальшому відчужено ТОВ «Тулс» на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 08 липня 2016 року № 2546, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г.

Згідно Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності від 18 серпня 2016 року, виконана реконструкція нежитлового приміщення № 108 під квартиру у житловому будинку АДРЕСА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статей 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Статтею 330 ЦК України передбачено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частинами п`ятою, восьмою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до статей 22, 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції до внесення змін 19 січня 2013 року) у випадках, передбачених законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру; з дня прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому цим розділом.

Отже, законодавством про банкрутство (на час виникнення спірних правовідносин) не встановлювався порядок реалізації майна боржника виключно шляхом його продажу та не виключалась можливість передачі майна боржника, у тому числі комунального підприємства, за наявності відповідного рішення місцевої ради, на баланс іншого комунального підприємства, зокрема, за рішенням суду про зобов`язання вчинити такі дії.

Також постанову суду першої інстанції про введення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство не можна вважати судовим рішенням, на виконання якого безумовно здійснюється реалізація майна боржника, оскільки даним судовим актом вводиться особлива процедура щодо боржника, а сама реалізація майна боржника або передача майна, яке перебувало у нього на праві власності чи повного господарського відання, здійснюється з урахуванням положень законодавства та інших особливостей правового статусу майна боржника, визначених спеціальними законами щодо різних категорій боржників.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України»

від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду України у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та

від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).

Суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням судових рішень у справі № 38/5005/6636/2012, дійшли обґрунтованих висновків про те, що спірне майно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада, поза її волею.

Відсутність волі Дніпровської міської ради на продаж спірного нерухомого майна підтверджена також наявним в матеріалах справи вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 382 КК України.

Згідно вказаного вироку - ОСОБА_3 , будучи службовою особою, зокрема головою ліквідаційної комісії КЖЕП «Лівобережжя» ДМР, на яку покладено обов`язок щодо зняття обтяжень та передачі вказаного майна на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР, достовірно знаючи про рішення господарського суду, яким його зобов`язано передати майно КЖЕП на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР, умисно не виконуючи рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року у справі № 15/5005/15549/2011, що набрало законної сили, не передав з балансу КЖЕП «Лівобережжя» ДМР на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР нерухоме майно. В результаті злочинних дій, щодо умисного невиконання ОСОБА_3 рішень суду, нерухоме майно, яке є власністю територіальної громади міста Дніпропетровська, перейшло у власність третіх осіб.

При цьому до складу нерухомого майна, щодо якого ОСОБА_3 умисно не було виконане судове рішення, увійшло і спірне приміщення по АДРЕСА_3 , яке в подальшому було придбано ОСОБА_1 .

За змістом частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати судові рішення, які внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 (див. наявні в ЄДРСР ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2015 року в справі

№ 201/5762/15).

Крім того, ОСОБА_3 приймав участь у розглядуваній цивільній справі в якості представника ОСОБА_1 .

Вочевидь ОСОБА_1 не мала об`єктивних перешкод для того аби бути обізнаною про кримінальну справу щодо ОСОБА_3 , суть пред`явлених йому звинувачень та наявність вироку суду від 22 квітня

2016 року, а отже, укладаючи із ТОВ «Тулс» 08 липня 2016 року договір купівлі-продажу спірного приміщення, яке фігурувало у кримінальній справі її сина, ОСОБА_1 мала зважати на всі юридичні ризики пов`язані із такою угодою.

Аналіз обставин розглядуваної справи свідчить, що в даному випадку висновок судів попередніх інстанцій про втручання у права ОСОБА_1 в повній мірі відповідає як положенням статті 388 ЦК України, так і критеріям законності та пропорційності в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи заявника про знищення об`єкту витребування внаслідок його реконструкції із нежитлового приміщення в квартиру. Сама по собі зміна технічних характеристик та цільового призначення майна не свідчить про його знищення.

При цьому ОСОБА_1 не позбавлена права вимагати від особи, яка продала їй спірне приміщення, повернення сплачених коштів за договором купівлі-продажу, а крім того, за наявності законних підстав реалізувати права, передбачені частинами третьою та/або четвертою статті 390 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій правильно відхилили доводи щодо пропуску строку позовної давності, оскільки скаргу прокурора на дії ліквідатора у справі № 38/5005/6636/2012 було задоволено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року, а позов у розглядуваній справі подано у квітні 2017 року.

Крім того, колегія суддів враховує, що прокурор послідовно та без зволікання вживав заходів для захисту інтересів територіальної громади

м. Дніпра у кримінальному провадженні, а в подальшому у господарській та цивільній справах.

Звертаючись з цим позовом, відповідно до статті 56 ЦПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у розглядуваній справі, повідомивши завчасно про це Дніпровську міську раду.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на помилковому тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права та переважно спрямовані на переоцінку досліджених судами доказів.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України оскаржені судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року необхідно поновити на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович