Номер провадження: 22-ц/813/4005/23
Справа № 522/7936/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання - Мокана В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в інтересах якого діє представник ОСОБА_2

на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 , звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Державного підприємства «Адміністрація морський портів України», в якій просить суд поновити його на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ»; стягнути з ДП «АМПУ» середній заробіток за час вимушеного прогулу на день постановлення судового рішення у справі; стягнути з ДП «АМПУ» 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди; здійснити розподіл судових витрат.

В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначає, що у квітні місяці 2017 року, він був прийнятий на роботу до ДП «АМПУ» на посаду провідного інженера відділу економічної безпеки апарату управління. З лютого місяця 2018 року обіймав посаду заступника начальника зазначеного відділу. В березні місяці 2019 року його, було призначено на посаду заступника начальника управління економічної безпеки з посадовим окладом 34 600 грн.

Наказом в.о. Голови ДП «АМПУ» О.С. Кошиним № 248/10 від 08.09.2020 року «Про введення в дію організаційної структури апарату управління ДП «АМПУ», окрім іншого, визначено ввести в дію з 08 вересня 2020 року нову організаційну структуру апарату управління ДП «АМПУ».

В подальшому, наказом в.о. голови ДП «АМПУ» О. С Кошиним за № 249/10 від 08.09.2020 року, запроваджено зміни в організації виробництва і праці в апараті управління ДП «АМПУ», шляхом скорочення штату і чисельності працівників. Пунктом 3 вказаного наказу зобов`язано керівників структурних підрозділів апарату управління ДП «АМПУ» забезпечити ознайомлення підлеглих працівників з вказаним наказом та надати оригінали листів ознайомлення в термін до 11.09.2020 року.

Як зазначає позивач, зі вказаним наказом він не погодився, про що ним 09.09.2020 року на листі ознайомлення було проставлено особистий підпис з заявою «із наказом незгідний».

У зв`язку із затвердженням нової редакції організаційної структури апарату управління ДП « АМПУ», прийнято наказ ДП « АМПУ» від 09.09.2020 року за № 604-к «Про скорочення штату працівників апарату управління ДП «АМПУ» відповідно до якого вирішено з 10.12.2020 року скороти наступні посади та ліквідувати структурні підрозділи апарату управління зі всіма структурним одиницями та посадами, зокрема і структурний підрозділ в якому працював позивач - Управління економічної безпеки.

Пунктом 2.1. вказаного наказу визначено, що не пізніше ніж за 2 місяці забезпечити ознайомлення під особистий підпис усіх працівників апарату управління ДП «АМПУ» посади яких підлягають скороченню.

Пунктом 2.3. визначено запропонувати усім працівникам апарату управління ДП «АМПУ» посади яких скорочуються, переведення за їх письмовою згодою на інші вакантні посади в ДП « АМПУ» (у разі наявності).

З 01.10.2020 року по 31.12.2020 року ОСОБА_1 перебував у додатковій оплачуваній відпустці у зв`язку з підготовкою та захистом дипломного проекту відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 28.09.2020 року № 777. З 11.01.2021 року позивач приступив до виконання своїх обов`язків.

25.01.2021 року позивача було ознайомлено з попередженням від 22.01.2021 року про наступне вивільнення, згідно з яким ОСОБА_1 , було повідомлено про скорочення його посади та про те, що у разі відсутності посади за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови/незгоди на переведення на одну із запропонованих вакантних посад в ДП « АМПУ», трудовий договір буде припинено на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КзпП України - 26.03.2021 року, але не раніше ніж за два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням.

Одночасно, із зазначеним попередженням, позивачу були запропоновані вакантні посади в ДП «АМПУ» станом на 22.01.2021 року, з якими позивач ознайомився 25.01.2021 року, що зафіксоване шляхом проставлення його власного підпису, та зазначенням про незгоду на переведення на запропоновані посади.

Як зазначає позивач, починаючи з 25.01.2021 року по 10.03.2021 року відповідачем було запропоновано ряд професій, у тому числі, і які не належали до специфіки роботи, освіти та спеціалізації позивача. Від запропонованих посад позивач відмовився, що підтверджується його власним підписом на листах із запропонованими відповідачем йому посадами та письмовою заявою про незгоду.

09 березня 2021 року позивачем на адресу відповідача було скеровано заяву про надання частини невикористаної основної та додаткової відпустки тривалістю 9 календарних днів із 26 березня 2021 року, та у разі прийняття відповідачем рішення про припинення з позивачем трудового договору на п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, просив звільнити його із займаної посади в останній день відпустки.

У відповідь на вказану заяву ДП «АПМУ» своїм листом від 19.03.2021 року за № 1034/10-01-12 повідомило позивача про часткове задоволення заяви, а саме про надання частини невикористаної відпустки з 26.03.2021 року по 03.04.2021 року, в частині звільнення позивача в останній день відпустки відмовлено та повідомлено, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, у тому числі і в період перебування працівника у відпустці. Також у листі зазначено, що в перший день виходу позивача на роботу після відпустки йому буде запропоновані інші вакантні посади за відповідною професією чи спеціалізацією, чи іншу вакантну роботу, яку він може виконувати з урахуванням його освіти , кваліфікації, досвіду.

З 12.03.2021 року по 21.03.2021 року, з 22.03.2021 року по 25.03.2021 року, позивач перебував у щорічній основній відпустці, а починаючи з 26.03.2021 року по 03.04.2021 року позивач перебував у додатковій відпустці за його заявою від 09.03.2021 року.

Позивач вказує, що йому згодом стало відомо, що в період його перебування у відпустці, а саме з 29.03.2021 року по 03.04.2021 року відповідач надсилав на його адресу поштові повідомлення про наявність на підприємстві вільних вакансій. Втім, вказані листи були повернуті до відповідача з відміткою за закінченням терміну зберігання/ або адресат відсутній, з тих підстав, що позивач за вказаною адресою не проживає, про що відповідачу було відомо. Окрім, того, як зазначає позивач, у період відпустки, він починаючи з 29.03.2021 року по 03.04.2021 року перебував за кордоном, що підтверджується листом Прикордонної служби України від 29.10.2021 року за № 91-42249/0/15-21. Наказом № 145-к від 05.04.2021 року «Про звільнення» ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ» в період коли він знаходився на лікарняному з 05.04.2021 року. Підставою звільнення у наведеному наказі зазначено п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи зазначене, позивач, вважає, що відповідачем при звільненні його із займаної посади було допущено ряд порушень, а саме не дотримано порядок звільнення, визначений трудовим законодавством, - не запропоновано позивачу іншу роботу, яка відповідала його кваліфікації та освіті, що у свою чергу порушило та звузило трудові права останнього. Також, ОСОБА_1 , посилається на те, що незаконне звільнення з роботи та порушення його трудових прав спричинило йому моральну шкоду, розмір відшкодування якої він оцінює у 100000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2022 року ухвалено позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1236760, 00 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено незаконно, з порушенням при звільненні правил частини другої статті 40 КЗпП України щодо попередньої пропозиції іншої роботи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ДП «АМПУ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позиція учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовувано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази. Звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням норм чинного трудового законодавства, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для його поновлення на роботі, виплаті середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_3 , просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем норм КЗпП України при звільненні позивача.

У судовому засіданні, в режимі відеоконференції, ОСОБА_2 , представник ДП «АМПУ», надав усні пояснення по суті справи, доводи скарги підтримав, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є помилковим, а також прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача ОСОБА_3 , у судовому засіданні в режимі відеоконференції, надала пояснення, в яких зазначила, що суд першої інстанції правомірно вирішив цей спір, правильно застосувавши норми матеріального й процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Наказом в.о. Голови ДП «АМПУ» Р. Вецкаганс від 28.03.2017 року за № 276-к прийнято ОСОБА_1 на посаду провідного інженера з організації інформаційної безпеки відділу економічної безпеки апарату управління на постійній основі з 27 квітня 2017 року з посадовим окладом 23 000 грн, у місяць з визначеним робочим місцем: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Наказом в.о. Голови ДП « АМПУ» Р. Вецкаганс від 08.02.2018 року за № 65-к переведено ОСОБА_1 , з посади провідного інженера з організації інформаційної безпеки відділу економічної безпеки апарату управління на посаду заступника начальника відділу економічної безпеки апарату управління на постійній основі з 12 лютого 2018 року з посадовим окладом 34 600 грн, у місяць з визначеним робочим місцем: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Наказом в.о. Голови ДП «АМПУ» Р. Вецкаганс від 18.03.2019 року за № 142-к переведено ОСОБА_1 , з посади заступника начальника відділу економічної безпеки апарату управління на посаду заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління на постійній основі з 18.03.2019 року з посадовим окладом 34 600 грн.

Наказом в.о. Голови ДП « АМПУ» О.С. Кошиним № 248/10 від 08.09.2020 року «Про введення в дію організаційної структури апарату управління ДП «АМПУ», окрім іншого, визначено ввести в дію з 08 вересня 2020 року організаційну структуру апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом в.о. голови ДП «АМПУ» О. С Кошиним № 249/10 від 08.09.2020 року, запроваджено зміни в організації виробництва і праці в апарату управління ДП «АМПУ», шляхом скорочення штату і чисельності працівників.

Пунктом 3 вказаного наказу зобов`язано керівників структурних підрозділів апарату управління ДП «АМПУ» забезпечити ознайомлення підлеглих працівників зі вказаним наказом та надати оригінали листів ознайомлення в термін до 11.09.2020 року.

Зі вказаним наказом позивач ознайомився, але не погодився, про що ним 09.09.2020 року на листі ознайомлення було проставлено особистий підпис з відміткою «із наказом незгідний».

В подальшому, наказом в.о. голови ДП «АМПУ» О. Кошиним від 09.09.2020 року за № 604-к «Про скорочення штату працівників апарату управління ДП «АМПУ» з 10.12.2020 року було скорочено ряд посад та ліквідовані структурні підрозділи апарату управління зі всіма структурними одиницями та посадами, зокрема і структурний підрозділ в якому працював позивач -Управління економічної безпеки.

Пунктом 2.1. вказаного наказу визначено, що не пізніше ніж за 2 місяці забезпечити ознайомлення під особистий підпис усіх працівників апарату управління ДП «АМПУ» посади яких підлягають скороченню.

Пунктом 2.3. вказаного наказу визначено запропонувати усім працівникам апарату управління ДП «АМПУ» посади яких скорочуються, переведення за їх письмовою згодою на інші вакантні посади в ДП «АМПУ» (у разі наявності).

З аналізу змісту даного Наказу, суд встановлює, що передбачене ознайомлення працівників особисто «під підпис» та оформленням «письмової згоди», або, що є логічним, оформлення "письмової незгоди" за наслідком незгоди.

З 01 жовтня 2020 року по 31 грудня 2020 року ОСОБА_1 перебував у додатковій відпустці у зв`язку з навчанням на 92 календарних дня, що підтверджується наказом № 777 від 28.10.2020 року. Після чого з 11.01.2021 року ОСОБА_1 приступив до виконання своїх обов`язків.

25 січня 2021 року ОСОБА_1 на підставі наказу ДП «АМПУ» від 08.09.2020 року за № 249/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці», у зв`язку зі скороченням з 10.12.2020 року посади заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», яку обіймав позивач, на підставі наказу ДП «АМПУ» від 09.09.2020 року за № 604-к «Про скорочення штату працівників апарату управління ДП «АМПУ» було ознайомлено з попередженням від 22.01.2021 року про наступне вивільнення згідно з яким позивача було повідомлено про скорочення його посади та, про те, що у разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови/незгоди на переведення на одну із запропонованих вакантних посад в ДП « АМПУ», трудовий договір буде припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України 26.03.2021 року. Разом зі вказаним попередженням позивачу було надано перелік вакантних посад станом на 22.01.2021 року, із якими позивач не погодився, про що ним було оформлена письмова заява та проставлено підпис.

Відповідачем, починаючи з 25.01.2021 року по 10.03.2021 року, було запропоновано ОСОБА_1 , вакантні посади, втім від запропонованих посад позивач відмовився, що підтверджується його власними заявами про «незгоду» та підписами на листах із запропонованими відповідачем йому посадами.

З наведеного вбачається, що відповідач надавав перелік посад на ознайомлення особисто позивачу, а останній засвідчував це підписом під заявою про «незгоду» на пропозицію.

09 березня 2021 року позивачем на адресу відповідача було скеровано заяву про надання частини невикористаної основної та додаткової відпустки тривалістю 9 календарних днів із 26 березня 2021 року, та у разі прийняття відповідачем рішення про припинення з позивачем трудового договору на п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України звільнити його із займаної посади в останній день відпустки.

З 12.03.2021 року по 21.03.2021 року та з 22.03.2021 року по 25.03.2021 року ОСОБА_1 перебував у щорічних основних відпустках.

Листом ДП «АМПУ» від 19.03.2021 року за № 1034/10-01-12 заяву позивача задоволено частково, а саме надано частину невикористаної відпустки з 26.03.2021 року по 03.04.2021 року, в частині звільнення позивача в останній день відпустки відмовлено, та роз`яснено, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, у тому числі і в період перебування працівника у відпустці. Також у листі зазначено, що в перший день виходу позивача на роботу після відпустки йому будуть запропоновані вакантні посади за відповідною професією чи спеціалізацією, чи іншу вакантну роботу, яку він може виконувати з урахуванням його освіти , кваліфікації, досвіду.

В період перебування позивача у відпустках ДП «АМПУ» починаючи з 22.03.2021 року по 29.03.2021 року ОСОБА_1 , на поштову адресу надсилались листи з переліком вакантних посад, а саме на адресу реєстрації: АДРЕСА_1 та за місцем фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Вказані листи були повернуті до ДП «АМПУ» з відміткою за закінченням терміну зберігання.

З 05.04.2021 року по 19.04.2021 року ОСОБА_1 , перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності від серії ВКА № 099396, АДЦ №965115.

Не зважаючи на те, що позивач не з`явився на робоче місце 05.04.2021 року та йому не було вручене особисто пропозиція з переліком вакантних посад, наказом № 145-к від 05.04.2021 року «Про звільнення» ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ» .

Підставою звільнення у наведеному наказі зазначено п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, факт відсутності позивача на роботі та причини неявки відповідачем не фіксувалися.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає, що таким вимогам закону, оскаржене рішення відповідає в повній мірі.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, установлено, що у ДП «АМПУ» відбулися зміни в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення чисельності або штату працівників.

Позивач був своєчасно, повідомлений про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності штату на виконання вказаних вище наказів від 08.09.2020 та 09.09.2020 років.

Виходячи з наведеного, суд обґрунтовано визнав, що відповідач та позивач до 22.03.2021 року діяли в межах процедури передбаченої діючим законодавством та безпосередньо Наказом № 604-к від 09.09.2020 року, що також не заперечують сторони.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічний правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

Судом першої інстанції встановлено, що в Адміністрації морського порту Південний була вакантна, зокрема посада заступника начальника Адміністрації морського порту Південний з операційної діяльності, яку міг обійняти позивач у відповідності до його освіти, кваліфікації, однак відповідачем вказану посаду запропоновано взагалі не було.

Крім того, судом встановлено, що під час знаходження ОСОБА_1 , в щорічній основній відпустці з 22.03.2021 року по 25.03.2021 року та в період знаходження у відпустці за заявою ОСОБА_1 від 09.03.2021 року у період з 26.03.2021 року по 03.04.2021 року, останній не отримав листи ДП «АМПУ» із переліком запропонованих вакантних посад на підприємстві, вказані листи були повернуті на адресу відповідача з відміткою за закінченням терміну зберігання/або адресат відсутній за місцем проживання.

Отже, станом на день звільнення позивач не був ознайомлений з переліком всіх вакантних посад ДП «АМПУ», як це передбачено положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Встановивши, що відповідач не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні у підприємстві вакансії, які існували на день звільнення, суд першої інстанції, дійшов законного та обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України та про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов безпідставних висновків, що відповідач не запропонував позивачу усіх наявних вакансій, не свідчать про незаконність судового рішення.

Так, посилання в апеляційній скарзі на неповідомлення позивачем ДП «АМПУ»про новоотримані ним додаткові освіти та відсутність досвіду роботи не заслуговує на увагу, з огляду на те, що відповідачем пропонувались різні посади, які взагалі не відносяться до кваліфікації, освіти та досвіду роботи позивача.

В апеляційній скарзі зазначено про пропозицію позивачу зайняти посаду начальника юридичного відділу, при цьому, про наявність у нього відповідної освіти, як вказано в скарзі, адміністрація підприємства дізналась лише у суді.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Доводи апеляційної скарги про те, що справа розглядалася судом першої інстанції більше одного року з вини позивача, а тому суд дійшов помилкового висновку про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, є необґрунтованими.

У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Так, в обґрунтування доводів скарги, щодо вини позивача у розгляді справи понад один рік, представник відповідача зазначив, що позивач та його представник неодноразово не з`являлись у судові засідання, зокрема, у судові засідання, призначені на 10.08.2021, 19.10.2021, 25.11.2021, 01.02.2021, 28.02.2021.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції:

- у судове засідання, призначене на 10.08.2021 року сторони не з`явилися, наявна заява саме представника ДП «АМПУ» від 10.08.2021 року про перенесення розгляду справи;

- у судове засідання, призначене на 19.10.2021 року сторони не з`явилися, від нового представника позивача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи;

- у судове засідання, призначене на 25.11.2021 року сторони не з`явилися, від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю отримання часу для ознайомлення з документами наданим відповідачем, представник відповідача вирішення питання щодо заявленого клопотання залишив на розгляд суду;

- у судове засідання, призначене на 01.02.2021 року сторони не з`явилися, на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі;

- у судове засідання, призначене на 28.02.2021 року сторони не з`явилися, надали заяви про відкладення розгляду справи, при цьому, представник ДП «АМПУ» до закінчення або скасування воєнного стану в Україні.

Із вищенаведеного не вбачається винної поведінки позивача у розгляді спору про поновлення на роботі більше одного року, оскільки судовий розгляд справи відкладався також за клопотанням представника відповідача та у зв`язку із неявкою у судові засідання сторін, а також з інших причин, не залежних від поведінки позивача, а тому у суду першої інстанції відсутні були підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, скаржником не надано доказів на спростування розрахунку середнього заробітку, здійсненого судом.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Суд першої інстанції, виходячи із встановлених обставин справи, які підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної шкоди (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя), дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди повинен становити 10000 грн, що буде відповідати принципам розумності та справедливості і є достатнім для відновлення попереднього стану.

Доводи апеляційної скарги в указаній частині висновки суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно строку давності звернення працівника до суду для вирішення трудового спору

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки давності звернення працівника до суду для вирішення трудового спору - три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права, а в справах про звільнення - місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)».

Судом встановлено, що позивачу у день його звільнення, а саме 05.04.2021 року, не було відомо про існування наказу про звільнення, так як він з 05.04.2021 року по 23.04.2021 року перебував на лікарняному.

23.04.2021 року позивач в телефонному режимі сповістив відповідача про те, що він готовий приступити до виконання своїх трудових обов`язків, втім відповідачем було повідомлено позивача, про те, що наказом від 05.04.2021 року його було звільнено з посади заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ».

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції, що початок перебігу строку на звернення до суду із позовною заявою про поновлення на посаді починає відраховуватись для позивача з 23.04.2021 року, позов надано до суду 07.05.2021 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення правил підсудності справи

За загальним правилом підсудності цивільних справ, позови пред`являються за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача фізичної особи або місцезнаходженням юридичної особи, згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено законом (ст.27 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.28 ЦПК України, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Звертаючись до суду із дійсним позовом позивачем було вказано адресу місця свого проживання: АДРЕСА_3 , що територіально відноситься до підсудності Приморського районного суду міста Одеси та в подальшому позивачем було надано до суду довідку про реєстрацію місця проживання виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради за цією адресою, тому судом вірно були застосовані правила альтернативна підсудності розгляду спору.

Крім того, згідно до наказу ДП «АМПУ» № 142-к від 18.03.2019 року визначено місце роботи ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_4 , що розташовано на території Приморського району. Також, зазначена адреса вказана на офіційних бланках ДП «АМПУ».

Щодо доводів апеляційної скарги щодо суперечливої поведінки позивача

Так, скаржник посилається на заяву позивача про звільнення його з роботи в останній день відпустки 03.04.2021 року та подальшу зміну ним своїх намірів, що вважає суперечливою поведінкою останнього.

Колегія суддів не погоджується з таким ствердженням, оскільки поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17).

Проте, адміністрація відповідача, не покладаючись на заяву, відмовила ОСОБА_1 в задоволені заяви про звільнення 03.04.2021 року.

Не є слушними і посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду у справах №910/19179/17, №914/2622/16, №914/3593/15, №237/142/16- ц, №911/205/18, Великої Палати Верховного Суду у справі № 513/879/19 застосування принципу «естопель», тобто принципу, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі.

Відповідачем не надано доказів участі його представника та ОСОБА_1 в іншому судовому процесі.

Щодо неврахування судом першої інстанції висновків Великої палати Верховного суду по справі № 205/4196/18 від 15.09.2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними (тотожними, аналогічними, подібними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 372/4583/14-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Предметом розгляду у цій справі є наявність порушення охоронюваних законом трудових прав та інтересів позивача шляхом поновлення на роботі у результаті порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду, на яку посилається скаржник, предметом розгляду є дотримання гарантії ч. 3 ст. 40 КЗпП України, правовідносини, що не є подібними у цій справі.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 березня 2023 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко