П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2023 року м. Київ

Справа № 755/19584/21

Провадження: № 22-ц/824/2884/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Соколової В.В., Нежури В. А.,

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Слободенюк Олександри Владиславівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Чех Н. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Ордер № 012620 на дану квартиру був виданий 18.02.2009 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я її матері ОСОБА_3 . Розпорядженням № 103 від 15.03.2010 року Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації договір найму жилих приміщень був переукладений на неї, позивачку, як основного квартиронаймача. Станом на 02.09.2021 року в спірній квартирі окрім неї, ОСОБА_1 , зареєстровані її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та її батько ОСОБА_2 . Однак відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, псує майно, влаштовує сварки, забирає продукти харчування, не стежить за власною гігієною. Окрім того, він, відповідач, не приймає жодної участі в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг, чим завдає значних матеріальних збитків. Зважаючи на викладене, а також те, що відповідач має у власності житловий будинок в Чернігівській області, просила суд виселити його з квартири без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 рокупозов ОСОБА_1 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщеннязалишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Слободенюк О. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що на момент видачі ордеру на квартиру матері позивачки, відповідач перебував в іншому шлюбу і не проживав у спірній квартирі більше 1 року, а тому згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цієї квартирою. Окрім того, аморальний спосіб життя відповідача унеможливлює нормальне та спокійне проживання в одній квартирі з ним, негативно впливає на дітей позивачки. Вказувала, що спірна квартира є єдиним житлом для неї та її дітей, в той час як у відповідача у власності є інше нерухоме майно, придбане ним у 2000 році. Також вказала, що відповідач двічі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, про що свідчать судові рішення у справах № 755/13641/21 від 11.10.2021 року та № 755/18984/21 від 15.12.2021 року.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Слободенюк О. В. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 08.02.2009 року ОСОБА_3 . Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією видано ордер № 012620 серії Б на жиле приміщення - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Квартира надана на сім`ю: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (колишній чоловік), ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_4 (онука) та ОСОБА_5 (онук).

Розпорядженням № 103 від 15.03.2010 року Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації змінено договір найму на квартиру АДРЕСА_1 , та укладено його із ОСОБА_1 , складом сім`ї із п`яти осіб, у зв`язку із вибуттям квартиронаймача ОСОБА_3 на інше постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

У спірній квартирі зареєстровано чотири особи: ОСОБА_2 з 17.04.1990 року, ОСОБА_8 з 17.04.1990 року, ОСОБА_4 з 04.09.2001 року, ОСОБА_5 з 28.08.2007 року.

Згідно висновку оцінки потреб сім`ї у соціальних послугах № 254, складеного соціальним менеджером/фахівцем із соціальної роботиДніпровського районного в м. Києві центру соціальних служб від 13.08.2021 року, з`ясовано, що в сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_5 наявні СЖО (складні життєві обставини), основними ознаками та чинниками якого є домашнє насильство. СЖО негативно впливає на стан дитини, однак не суттєво. Сім`я потребує надання таких соціальних послуг як консультування та інформування.

Згідно відповіді на звернення Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за 2021 рік ОСОБА_1 зверталась до органів Національної поліції з приводу вчинення домашнього насильства батьком - ОСОБА_2 , тричі: ЄО 51680 від 02.08.2021 року, ЄО 55847 від 18.08.2021 року, ЄО 56155 від 19.08.2021 року.

02.08.2021 року на ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення щодо вчинення останнім домашнього насильства по відношенню до дочки ОСОБА_1 .

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки належить земельна ділянка площею 0,37 га, яка розташована на території АДРЕСА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено перед судом належними доказами факту систематичного псування чи руйнування відповідачем спірного помешкання, систематичність протиправних дій відповідача щодо порушення правил співжиття і безрезультатність застосування до нього заходів попередження і громадського впливу, а виселення його з спірного помешкання є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла та призведе порушення його прав на житло.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Відповідно до положень ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення визначені ст.116 ЖК УРСР.

За положеннями ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильні та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому,необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо.

За умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами, які врешті повинні бути безрезультатними, не є підставою для виселення.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №648/448/19.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач систематично порушує правила соціалістичного співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними ОСОБА_1 суду не надано, а тому підстав, передбачених ч.1ст. 116 ЖК України.

З матеріалів справи убачається, що позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами з приводу виникнення конфлікту із батьком, однак в діях відповідача не було встановлено ознак будь-якого з кримінальних правопорушень.

Надані позивачкою в якості доказів листи за результатами розгляду матеріалів за її зверненнями до правоохоронних органів свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірній квартирі. Окрім того, судових рішень про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення правопорушень у зв`язку з протиправною поведінкою, передбачених адміністративним чи кримінальним законодавством, не надано. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачка не надала.

Не може бути підставою для виселення відповідача із спірної квартири й посилання позивачки на те, що відповідач не бере участі у сплаті комунальних платежів, оскільки згідно статті 68 ЖК України саме ОСОБА_1 як наймач зобов`язана своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення (ст. 64 ЖК України). Визначення порядку користування таким житловим приміщенням відбувається або за спільною згодою членів сім`ї квартиронаймача, або за рішенням суду.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Отже, ОСОБА_1 не позбавлена права вимагати від ОСОБА_2 відшкодування понесених нею витрат на сплату комунальних платежів у позасудовому або судовому порядках.

Вищевказані обставини не можуть у достатній мірі підтверджувати наявність підстав для виселення відповідача з квартири, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави для виселення відповідача зі спірної квартири.

Не можуть бути підставою для виселення відповідача й посилання ОСОБА_1 на наявність у нього іншого житла, зокрема, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Як зазначено відповідачем, вказаний будинок був невеликого розміру (27,5 кв.м), дерев`яним та не придатним для проживання, оскільки був знищеним невідомими особами шляхом підпалу.

Вказані доводи відповідача позивачкою ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні при апеляційному перегляді справи не спростовано. Належних доказів на підтвердження наявності у відповідача іншого придатного для проживання житла позивачкою суду надано не було.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

За встановлених в цій справі обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення матиме наслідком порушення справедливого балансу, а отже, буде непропорційним, оскільки спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , і його виселення призведе до неможливості використати належне йому право на приватизацію житла. При цьому, позивачкою не доведено, що виселення відповідача, якому встановлена ІІ група інвалідності, переслідує легітимну мету, визначену в пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що на момент видачі матері позивачки ордеру на квартиру відповідач перебував в іншому шлюбу і не проживав у спірній квартирі більше 1 року, а тому згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив вправо користування цієї квартирою, колегія суддів відмічає, що згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зі змісту позовної заяви убачається, що підставою для звернення до суду із вказаним позовом стало те, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, псує майно, влаштовує сварки, забирає продукти харчування, не стежить за власною гігієною, не приймає участі в утриманні квартири, чим унеможливлює для інших проживання з ним в одній квартирі. Як на правову підставу для виселення позивачка посилалась саме на ст. 116 ЖК УРСР.

Оскільки втрата відповідачем права користування жилою площею не була заявлена ОСОБА_1 як підстава пред`явленого позову та така підстава не була предметом розгляду в суді першої інстанції, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для вирішення таких вимог.

Не приймаються до уваги і доводи скаржника про те, що відповідач двічі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, про що свідчать судові рішення у справах № 755/13641/21 від 11.10.2021 року та № 755/18984/21 від 15.12.2021 року, оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачкою не подавалися та не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Згідно із ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частини другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, а саме, постанов Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня та 15 грудня 2021 року, оскільки будь-яких заяв про долучення до матеріалів справи вказаного доказу позивачкою не подано, а також не обґрунтовано та не надано доказів неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

При цьому, слід відмітити, що у даному випадку, за наявності відповідних підстав, до відповідача може бути застосовано судом обмежувальний припис в порядку вимог глави 13 ЦПК України, але він не можебути позбавлений права на житло.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Слободенюк Олександри Владиславівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 09 березня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. В. Соколова

В. А. Нежура