КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Справа №381/535/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1192/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Олексієнка Олександра Олексійовича на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2022 року (суддя Соловей Г.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,

встановив:

у лютому 2022 року позивач звернулася до суду з позовом про зобов`язання відповідача не чинити їй перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 шляхом її вселення до вказаного житлового будинку та передачі їй ключів від нього; та просила стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилалася на те, що 19 вересня 1998 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, вони мають доньку ОСОБА_4 . З 22 вересня 2001 року офіційно місце проживання її та їх спільної дитини зареєстровано за вищезазначеною адресою, іншого житла вона не має.

Позивач стверджувала, що у 2021 році між нею та відповідачем виникали сімейні непорозуміння та сварки, під час яких відповідач змінив вхідні замки в будинку та калитки до домоволодіння та не пускає її додому, на сьогоднішній день вона та спільна з відповідачем донька не мають постійного місця проживання, тому вона вимушена постійно переходити від одних родичів до інших.

Позивач вважала, що вона має право на проживання у будинку, враховуючи тривалий час проживання в ньому, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Олексієнко О.О. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував, що позивачка вселилася з дитиною до спірного будинку на законних підставах за згодою власника, законність її проживання у будинку ніхто не оспорює, проживала вона у спірному будинку більше 21 року, а припинення сімейних відносин з власником будинку саме по собі не свідчить про

припинення її права на проживання у ньому, а тому має місце наявність підстав для вселення позивача до спірного будинку.

Представник позивача зазначає, що відповідач не надав доказів та не навів прямої норми матеріального права, яка надає йому право перешкоджати позивачці в проживанні та користуванні спірним житлом, а сама по собі наявність у відповідача права власності на спірне житло не може бути легітимною підставою позбавлення позивача права користування ним.

Представник позивача посилається на те, що представник відповідача в суді першої інстанції підтвердив, що відповідач не заперечує, що позивач зареєстрована та тривалий час проживала у спірному будинку, вимог про виселення або про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, не заявляв, вимог про усунення перешкод у користуванні спірним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв та не заявляє.

Також представник позивача зазначає, що позивач не втрачала інтерес до спірного будинку, а її відсутність у будинку зумовлена поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги та зазначає, що відповідач згоди на вселення позивача до спірного будинку не надавав та надавати не міг, так як станом на 22 вересня 2001 року не був власником спірного будинку. Крім того, позивач у спірному будинку не зареєстрована, що підтверджується довідкою №22-13/1178 від 22 серпня 2022 року. Також відповідач зазначає, що позивач втратила інтерес до нього та до спірного будинку, з власної ініціативи залишила місце свого проживання, забрала свої речі з будинку і переїхала проживати до своєї матері.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача - адвоката Будової Н.М., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 19 вересня 1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 вересня 2001 року позивачка була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 і в ньому проживала.

На підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т.П. 15 листопада 2002 року, відповідач ОСОБА_2 набув право власності на жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2022 року шлюб сторін розірвано.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 1 групи.

17 січня 2022 року позивачка звернулася до Фастівського РУГУ В Київській області із заявою, що її чоловік ОСОБА_2 чинить їй перешкоди потрапити до будинку АДРЕСА_1 , у якому вони проживали.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка самостійно залишила місце свого проживання, втратила інтерес до житла, забрала свої речі та переїхала проживати до своєї матері, а у подальшому ініціювала розірвання шлюбу, тому позовні вимоги є недоведеними.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або

іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка проживала у спірному будинку та була в ньому зареєстрована у вересні 2001 року, іншого житла не має, є особою з інвалідністю 1 групи.

Під час судового розгляду сторони не заперечували, що між ними виникали конфлікти, у результаті чого позивачка у грудні 2021 року на деякий час залишила спірний будинок. Разом з цим, відповідачем не було надано доказів, що при цьому, позивачка забрала свої речі з будинку та втратила інтерес до цього житла.

Матеріалами справи підтверджено, що у січні 2022 року позивачка зверталася до органів поліції з приводу неможливості потрапити у спірний будинок, де вона проживала разом із чоловіком. Розгляд вказаного звернення органом поліції було припинено, оскільки факт не містив ознак кримінального правопорушення.

З даним позовом позивачка звернулася до суду у лютому 2022 року.

Отже, відсутність позивачки за місцем її проживання у спірному будинку тривало не більше 2 місяців.

Крім того, заперечення проти проживання позивачки у будинку, фактично було висловлено відповідачем у відзиві на позовну заяву, де відповідач зазначає, що позивачка не є власником будинку, не надала доказів правомірності користування будинком, а її проживання у будинку буде втручанням у його права власника вільно розпоряджатися своєю власністю.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду позивачкою було доведено, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірним будинком, її право на користування будинком було підтверджено тривалим проживанням у ньому та реєстрацією її місця проживання у цьому будинку.

При цьому судом не було встановлено, що у спірний будинок позивачка вселилася неправомірно та безпідставно була у ньому зареєстрована.

Враховуючи тривалий час проживання позивачки у спірному будинку, ту обставину, що вона іншого житла не має, колегія суддів вважає, що це є достатньою підставою вважати будинок житлом позивачки у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відтак вона має право на проживання у ньому та підлягає вселенню у будинок.

Та обставина, що рішенням суду від 14 квітня 2022 року шлюб сторін було розірвано, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до вищезазначених норм матеріального права колишній член сім`ї власника житла не позбавляється права на користування житлом, якщо тривалий час проживав у цьому будинку та іншого житла не має. Крім того, шлюб сторін був розірваний після звернення позивачки до суду з даним позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем було зазначено, що позивачка у спірному будинку не зареєстрована, а відтак не має права на проживання у ньому.

У підтвердження вказаної обставини до відзиву на апеляційну скаргу додана копія

довідки від 22 серпня 2022 року, виданої головним спеціалістом відділу ведення єдиного демографічного реєстру населення Центру надання адміністративних послуг при Фастівській районній державній адміністрації Шохалевич О.В., відповідно до якої у будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Перевіряючи обставини зняття позивачки з реєстрації у спірному будинку, апеляційним судом з листа начальника відділу ведення Єдиного демографічного реєстру населення у м. Фастів виконавчого комітету Фастівської міської ради Янковської С.А. від 21 грудня 2022 року №22-18/373 встановлено, що до відділу ведення Єдиного демографічного реєстру населення надійшов пакет документів від Центру надання інформаційних послуг виконавчого комітету Фастівської міської ради щодо зняття з реєстрації ОСОБА_1 від власника будинку - ОСОБА_2 .

На думку колегії суддів, вказані дії відповідача також підтверджують доводи позивачки, що відповідач заперечує проти її проживання у спірному будинку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі 447/455/17 зазначено: «у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.»

Також Велика Палата Верховного Суду у даній справі зазначила, «що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасо -

вий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.»

Вирішуючи даний спір, колегія суддів враховує, що відповідачем у судовому порядку не ставилося питання про припинення права позивачки на користування будинком.

Також колегія суддів враховує, що позивачка є особою з інвалідністю 1 групи, іншого житла не має, спірний будинок тривалий час був місцем її постійного проживання, а відтак відмова у її вселенні у будинок, є несправедливою.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК Крим або органу місцевого самоврядування, посадових в службових осіб.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбав-

ленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами задоволенню не підлягають, оскільки позивачка не є власником будинку та господарських споруд.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Олексієнка Олександра Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 у будинок АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк