Справа № 639/7876/21
Провадження № 2/639/179/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Яременко В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу № 639/7876/21 за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ :

23 листопада 2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_5 із позовною заявою до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики, відповідно до якої просила суд: визнати недійсним договір позики від 01.01.2018, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що з 15.10.1989 по 23.03.2020 вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 . У жовтні 2019 року позивач дізналася про те, що її чоловік нібито уклав договір позики з їх сусідом ОСОБА_7 . Позивач вважає, що ОСОБА_6 насправді не позичав грошові кошти у ОСОБА_7 01.01.2018, оскільки по-перше договір підписано 01.01.2018, коли це новорічні свята і люди в цей час не займаються справами, ОСОБА_6 увесь день був вдома та знаходився в нетверезому стані; по-друге у неї є сумніви щодо наявності у ОСОБА_7 грошових коштів у сумі 70 000 доларів США, оскільки він є пенсіонером, а раніше все життя працював на комунальному підприємстві; по-третє на її думку є підозрілим, що ОСОБА_7 , знаючи, що у ОСОБА_6 є проблеми з бізнесом, він не має жодного майна, заробітку, надає йому в борг величезну суму грошей, не вимагаючи будь-якої застави, поруки; по-четверте відсутній документ, який би підтверджував факт передачі грошових коштів ОСОБА_7 ОСОБА_6 ; по-п`яте ОСОБА_7 жодного разу не намагався поспілкуватися з позивачем з даного питання.

Позивач вважає вищевказаний договір позики фіктивним, а тому і просить визнати його недійсним.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним залишено без руху,наданий строк для усунення недоліків.

01 грудня 2021 року позивачем було подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики. Призначено підготовче судове засідання.

28 грудня 2021 року позивач ОСОБА_5 подала уточнену позовну заяву, відповідно до якої не змінювала підстави та предмет позову.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 січня 2022 року, ухваленою без видалення суду до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивача про допит свідка ОСОБА_8

21 лютого 2022 року від представника відповідача ОСОБА_7 адвоката Святець О.М. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив відмовити у задоволені позову ОСОБА_5 , посилаючись на те, що підстави, які зазначені позивачем є надуманими з метою уникнення від цивільно-правової відповідальності. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.01.2021, яке набрало законної сили, яким задоволені позовні вимоги ОСОБА_7 та стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 сума боргу за договором позики від 01.01.2019 в сумі 70 000 доларів США. Даним судовим рішенням встановлений факт укладання спірного договору позики в інтересах сім*ї, отримання грошових коштів.

Також представник відповідача зазначає, що ОСОБА_5 приймала участь при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики та користувалася своїми процесуальними правами.

21 лютого 2022 року від відповідача ОСОБА_6 надійшли письмові відповіді на питання, які були поставлені позивачем.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 вересня 2022 року закрито підготовче провадження за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 березня 2023 року, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, прийнята відмова сторони позивача від раніше заявленого клопотання про допит свідка.

Позивач ОСОБА_1 та її представники - адвокати Пекареніна О.М., Пекаренін А.А., які діють на підставі ордерів, в судовому засіданні заявлений позов підтримали, просили суд його задовольнити з підстав, які зазначені у рішенні вище.

Представник відповідача ОСОБА_7 адвокат Святець О.М., який дає на підставі ордеру, в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнав, просив суд відмовити у його задоволені, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в судовому засіданні приймають участь представники позивача ОСОБА_1 адвокати Пекареніна О.М., Пекаренін А.А., представник відповідача ОСОБА_7 адвокат Святець О.М., відповідач ОСОБА_6 про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, але про причину своєї неявки суд не повідомив, суд у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення у відсутності сторін, які не з`явилися.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представників, представника відповідача, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 15.10.1989 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.03.2020 шлюб між ними було розірвано. ( а.с. 15-17)

01.01.2018 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в письмовій формі було укладено договір займу, відповідного до якого останній передав ОСОБА_6 в борг грошову суму в гривнях, еквівалентну 70 000 доларів США. Строк повернення до 31.12.2018. ( а.с. 7-8)

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що даний договір позики є фіктивним, а тому і просить визнати його недійсним, посилаючись на те, що він не міг бути укладений 01.01.2018, оскільки відповідач ОСОБА_6 увесь день знаходився вдома та був в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, відповідач ОСОБА_6 не отримував від ОСОБА_7 грошові кошти в борг.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Статтею 202 ЦК України виз

начено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Представник відповідача не погодившись з позицією позивача посилається на наступне, що оспорюваний договір позики був предметом судового розгляду, під час якого було встановлено факт укладання даного договору та отримання в борг грошових коштів відповідачем ОСОБА_6 .

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.01.2021 позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 01.01.2018 в загальній сумі 3 153 292 грн. ( а.с. 130-136)

Постановою Харківського апеляційного суду від 08.11.2021 рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 01.01.2018 в загальній сумі 137 590,16 доларів США, що складається з 70 000,0 доларів США основний борг та 67 590,16 доларів США штраф та понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 9605,00 грн. по 4802,50 грн. з кожного.

Вказаною постановою встановлено, що 01 січня 2018 між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність суму, що еквівалентна 70 000 доларів США. Факт отримання коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Пунктом 9 договору передбачено, що сторони свідчать зокрема, про те, що чоловік (дружина) кожної із сторін згоден (згодна) з укладанням цього договору.

Також, ОСОБА_6 власноручно написав розписку від 01 січня 2018 року, за якою він взяв у борг у ОСОБА_7 суму, еквівалентну 70 000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму в строк до 31 грудня 2018 року.

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували проти того, що сума позики передавалася в іноземній валюті. ( а.с. 137-152)

Рішення суду набрало законної сили.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.02.2022 касаційна скарга ОСОБА_9 залишена без задоволення. Постанова Харківського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року залишена без змін. ( а.с. 184-197)

Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже доводи позивача про те, що оспорюваний договір позики не підписувався відповідачем ОСОБА_6 01.01.2018, а також те, що останній не отримував від ОСОБА_10 грошові кошти в борг, спростовуються рішенням суду, яке набрало законної сили.

Будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції та на спростування обставин, які встановлені рішенням суду, в супереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України позивач ОСОБА_5 суду не надала.

Відповідно до частин 1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частини 1-3, 5 ст.203 ЦК України зазначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено про те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами.

Разом з тим, на підставі ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України, Верховний Суднеодноразово вказував, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

При цьому, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним. (Постанова Верховного суду у справі № 201/8412/18 від 10.03.2021)

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Всупереч зазначеним положенням закону позивачем по справі не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження її позовних вимог. Доводи позивача щодо того, що оспорюваний договір є фіктивний, оскільки дата його підписання не відповідає дійсності, а також, що відповідачем ОСОБА_6 не були отримані кошти від ОСОБА_7 , а також відсутність доказів фінансового стану останнього, є безпідставними, ґрунтуються лише на її припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем було не доведено фіктивності договору, зважаючи на ненадання доказів головної ознаки фіктивного правочину - відсутності наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 5 , 13, 76-81, 82, 133, 141, 223, 259, 265 ЦПК України, ст. ст. 8, 41 Конституції України, ст. ст. 3, 13, 16, 202, 203, 207, 215, 234, 626, 627, 1047 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_7 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 16.03.2023.

Суддя В. В. Труханович