Номер провадження: 22-ц/813/1330/23
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2», третя особа ОСОБА_1 , про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» та просив скасувати наказ №7 від 26 квітня 2017р. про звільнення з посади охоронника, поновити на роботі, стягнути заробітну плату, середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду.

В обґрунтування вимог зазначив, що він з 01 жовтня 2014р. працював на посаді охоронника громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» (далі -ГО «Комбі-2») за сумісництвом, а з 01.02.2015 р. зарахований до штату організації та сумлінно виконував обов`язки до 04 червня 2017р. 04 червня 2017 року новий голова правління ОСОБА_1 заявив, що всі охоронники звільнені та можуть більше на роботу не приходити, та до роботи його більше не допустили. При цьому, наказ про звільнення не надали, заробітну плату за квітень, травень та частину червня не виплатили. Останній раз отримував заробітну плату за березень 2017 року Запис в трудову книжку про звільнення не внесено.

Позивач зазначає, що він за вимогою голови правління ГО «Комбі-2» Лазебного Г.В., писав заяву про його звільнення за власним бажанням, не вказуючи дату, а іншу заяву про прийняття на роботу.

Позивач стверджує, що звільнення з займаної посади є незаконним. Посилаючись на зазначені обставини позивач просить суд скасувати наказ про його звільнення, поновивши його на роботі, стягнути з відповідача заробітну плату з 01 травня по 04 червня 2017 р. згідно штатного розпису та з 05 червня 2017 р. середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач посилаючись на те, що в зв`язку з незаконним звільненням та невиплатою заробітної плати, на яку розраховував він опинився у скрутному матеріальному становищі, інших доходів не має, йому не доставало грошей на саме необхідне, їжу, ліки, оплату комунальних послуг утримання сім`ї. Як наслідок, він втратив нормальні життєві зв`язки, та не міг вести нормальне життя. Такий стан призвів його до моральних страждань, які він оцінює в 5000 грн., і просить стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано наказ №7 від 26 квітня 2017 року ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» про звільнення ОСОБА_2 з посади охоронника. Поновлено ОСОБА_2 на посаді охоронника ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2». Стягнено з ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за травень 2017 року в розмірі 3200,00 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2017р. по 22.03.2021р., та завдану моральну шкоду в розмірі 2000 гривень. Стягнено з ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» на користь держави судовий збір в розмірі 1920 гривень. В частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць допущено негайне виконання рішення суду.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про часткове задоволення позову.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначено, що рішення суду першої інстанції законне і обґрунтоване, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення першої інстанції без змін.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 15 лютого 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відпустці з 27 лютого по 03 березня 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 06 березня 2023 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 01 жовтня 2014 року був прийнятий на роботу на посаду охоронця ГО «Комбі-2» за сумісництвом, а з 01 лютого 2015 року зарахований до штату (т.1 а.с.4 зворотня сторона).

Згідно із наказу №7 від 26 квітня 2017 року, виданого головою правління ГО «Комбі-2» Лазебним Г.В., ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади з 01 травня 2017р. за ст.38 КЗпП України, за власним бажанням (т.1 а.с.125). Підставою для звільнення стала заява ОСОБА_2 про його звільнення за власним бажанням від 17 квітня 2017 року без зазначення останнім дати свого звільнення (т.1 а.с.125 зворотня сторона).

Копія наказу ОСОБА_2 не вручалась. Запис в трудовій книжці про таке звільнення проведений не був, в зв`язку з знаходженням трудової книжки у ОСОБА_2 на руках, яка була передана йому колишнім головою правління ОСОБА_3 .

У ході розгляду справи судом першої інстанції правильно встановлено, що в ГО «Комбі-2» постійно працювали шість охоронників з яких цілодобово, позмінно чергували по два охоронника. Після звільнення ОСОБА_2 він продовжував працювати охоронником до 01 червня 2017 року та був змінений наступною зміною охоронників. Після виходу на чергову зміну 04 червня 2017 року до робочого місця допущенний не був з мотивів його звільнення.

Вказані обставини були підтверджені допитаними у судовому засіданні свідками, зокрема свідком ОСОБА_4 , який також працював охоронникам в ГО «Комбі-2», і підтвердив, що ОСОБА_2 протягом травня 2017 року, на роботу не було допущено, оголошено про звільнення.

Свідок ОСОБА_3 , який до 21 квітня 2017 року займав посаду голови правління ГО «Комбі-2» зазначив, що незважаючи на припинення його повноважень, він на протязі травня 2017 року приходив на територію ГО «Комбі-2», де бачив ОСОБА_2 , який працював охоронником. Також він пояснив, що дійсно в нього залишаються документи організації в тому числі і трудові книжки, які він намагався за актом приймання-передачі віддати ОСОБА_1 . Проте, після відмови їх прийняти, він роздав трудові книжки робітникам, в тому числі і ОСОБА_2 ..

Враховуючи вказане, підстав для сумніву в достовірності і правдивості фактів, повідомлених свідками, у суду першої інстанції не виникло оскільки їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу також на те, що факт продовження роботи ОСОБА_2 протягом травня 2017 року підтверджується представленим позивачем оригіналом журналу приймання змін чергування охоронниками ГО «Комбі-2», який прошитий, пронумерований, підписаний діючим на той час головою правління ОСОБА_3 та скріплений печаткою організації.

З вказаного журналу вбачається, що такий був розпочатий у квітні 2017 року (а.с.48-105).

Виниклі правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України.

Відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, аналіз вказаної норми дає підстави дійти висновку, що працівник має право в будь-який час розірвати трудовий договір, письмово попередивши власника про звільнення за два тижні. За відсутності вимоги працівника про його звільнення до закінчення двотижневого строку, з поважних причин, перелік яких зазначений у вказаній нормі, власник не вправі звільнювати працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення. Порушення такого порядку є безумовною підставою для поновлення звільненого працівника.

Згідно з ч.2 визначено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 89 ЦПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вказаний висновок, суд першої інстанції правильно взяв до уваги заперечення представника відповідача, що звільнення позивача з 01 травня 2017 року відбулось за резолюцією голови правління, так як таке суперечить вимогам закону. При таких обставинах наказ №7 від 26 квітня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_2 є незаконним та підлягає скасуванню з поновленням на роботі ОСОБА_2 ..

Надані докази та встановлені обставини дають суду підстави зробити висновок, що голова правління ОСОБА_1 допускав у травні 2017 року до роботи ОСОБА_2 , при тому, що вже прийняв наказ про його звільнення, що є недопустимим.

Отже, суд першої інстанції вмотивовано вважав, що пред`явлені позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за травень 2017 року є обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за відпрацьований час суд першої інстанції вмотивовано виходив з того, що розмір заробітної плати ОСОБА_2 , як охоронника, складав 3200,00 грн. на місяць, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу, отриману з Пенсійного фонду України в Суворовському районі м. Одеси (т.1 а.с.14).

Суд першої інстанції правильно критично поставився до представленої з боку відповідача копії відомості про виплату грошей №1 від 12 травня 2017р., оригінал якої так і не був представлений відповідачем незважаючи на вимогу позивача, в якій зазначено, що ОСОБА_2 особисто отримав заробітну плату за квітень 2017 року, з урахуванням обов`язкових податків, в розмірі 4347,00 грн., оскільки позивач заперечував, як факт отримання грошових коштів так і належність йому підпису поставленого у вказаній відомості напроти його прізвища.

Такі ж самі заперечення висловлював у судовому засіданні і допитаний свідок ОСОБА_5 ..

У силу ч.3 ст.235 КЗпП суд першої інстанції правильно вважав за необхідне, враховуючи наявність підстав для поновлення позивача на посаді, стягнути з ГО «Комбі-2» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 червня 2017 року по день розгляду даної справи 22 березня 2021 року, виходячи з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100. Так, за останні два місця (березень, квітень 2017р.) ОСОБА_2 була нарахована заробітна плата в розмірі 3200,00 грн. та 5400,00 грн. відповідно. За вказані два місяці він відпрацював 20 робочих днів. Шляхом ділення сумарної суми заробітку за останні два місяці (8600,00грн) на загальну кількість відпрацьованих днів за той же період (20днів), визначається середньоденна сума заробітку, яка складає 430,00 грн., середньомісячна заробітна плата 4300 грн.(8600/2).

Суд першої інстанції правильно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі суд не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Вказаною нормою передбачено відрахування строку на звернення до суду з позовом про незаконне звільнення не з дати обізнаності особи про її звільнення, а з дня вручення їй копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом першої інстанції правильно встановлено та зазначено вище, що наказ про звільнення позивача вручений не був, що фактично підтвердив представник відповідача у судовому засіданні, а таке вручення фактично відбулось в судовому засіданні після його витребування та представлення з боку відповідача. Запису про звільнення не складався та не видавалась і трудова книжка, оскільки знаходилася у позивача, була передана попереднім голово правління. Пропозиція про внесення запису про звільнення надійшла після звернення до суду. З позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 18 вересня 2017 року.

Згідно із ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Враховуючи те, що відповідачем були порушені охоронювані законом трудові права ОСОБА_2 , незаконне звільнення з займаної посади призвело останнього до необхідності з його боку докладати додаткових зусиль для організації свого звичайного образу життя, суд вважає, що позивачу було завдано моральну шкоду, що є підставою для її стягнення згідно ст.237-1 КЗпП України.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із принципів виваженості, розумності та справедливості та врахував ту обставину, що порушення прав позивача тривало значний час. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 2000,00 гривень.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк