ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2021 року (час ухвалення судового рішення не зазначений, дата виготовлення повного тексту рішення 27 вересня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ДК «Укрекокомресурси» про поновлення на роботі, відшкодування матеріальної і моральної шкоди; третя особа: Фонд державного майна України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким поновити його на роботі на посаді начальника Харківського обласного управління з утилізації відходів як вторинної сировини ДК «Укрекокомресурси», стягнути з відповідача - ДК «Укрекокомресурси», матеріальну шкоду 5 780 евро (10 871 грн), та моральну шкоду 1 000 євро (10 000 грн).

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20.09.2006 року його прийнято на посаду начальника Харківського областного управління з утилізації відходів як вторинної сировини ДК «Укрекокомресурси» згідно наказу №І37-К, від 20.09.2006р.

31.10.2006 року позивач звільнений з роботи на підставі ст.28 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18.11.2008 року у справі №22-ц-4551/2008р. встановлено:

«Колегія суддів вважає, шо звільнення позивача з роботи на підставі ст.28 КЗпП України проведено з порушенням норм чинного трудового законодавства».

Порушуючи чинне законодавство роботодавець ДК «Укрекокомресурси», відмовився від добровільного виконання рішення суду.

Незаконність звільнення позивача з посади не було усунуто, заборгованість по заробітній платі в сумі 1 600 грн добровільно не сплачена, Державі судовий збір не сплачено.

12 років ДК «Укрекокомресурс»» не виконує рішення суду.

За просрочення платежу може бути стягнуто пеню на підставі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Виконавчий лист з примусового виконання рішення суду позивач отримав 18.04.2108 року, а 10.06.2018 року пред`явив його до виконання.

22.10.2018 року позивач направив скаргу в м.Київ начальнику Дніпровського управління юстиції, проте його звернення залишилося без відповіді.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції у порушення вимог ч.4 ст.82 ЦПК України проігнорував рішення суду, яке набрало законної сили, і зробив хибний висновок про недоведеність незаконності звільнення позивача з роботи.

Суд не звернув уваги на приписи ст.87 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно якої стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, яка зобов`язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи та отримати компенсацію.

Суду були надані докази, яким підтверджений факт заподіяння позивачеві моральних і фізичних страждань внаслідок безпідставного невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, проте суд не визначився із характером спірних правовідносин, не дав належної оцінки доводам позивача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.11.2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12.11.2021 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу №8 від 24.02.2004 року ОСОБА_1 прийнятий до Харківського обласного управління «Харківекокомресурси» ДК «Укрекокомресурси» на посаду юрисконсульта.

Наказом №14-к від 31.01.2005 року його звільнено із займаної посади з 01 лютого 2005 року на підставі ст.38 КЗпП України - за власним бажанням.

Згідно наказу №137-к від 20.09.2006 року по ДК «Укрекокомресурси» ОСОБА_1 прийнято з 20 вересня 2006 року на посаду начальника Харківського обласного управління з утилізації відходів як вторинної сировини «Харківекокомресурси» з посадовим окладом відповідно до штатного розпису та тримісячним терміном випробування.

Наказом №148 від 23.10.2006 року ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі ст.28 КЗпП України невідповідність працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2008 року у справі №22-ц-4551/2008р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , задоволено частково: рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 19 червня 2008 року змінено у частині відмови у позові про стягнення заборгованості по заробітній платі скасоване і ухвалено нове рішення про стягнення із ДК «Укрекокомресурси» на користь ОСОБА_1 1 600 грн, а також судові витрати на користь Держави; в іншій частині рішення залишено без змін.

Виконавчий лист №2-163/2008 виданий Комінтернівським районним судом м.Харкова 18 квітня 2018 року.

09 липня 2018 року постановою державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м.Києва ГТУС у м.Києві відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-163/2008.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2020 року скарга ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м.Києві, визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, скасування постанови задоволена частково визнана бездіяльність державного виконавця, яка полягає у ненаданні відповідей на заяви ОСОБА_1 від 22 жовтня 2018 року та від 12 червня 2019 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, на які посилався позивач у підтвердження заявлених вимог, зокрема позивачем належним чином не обґрунтовано протиправність його звільнення з посади начальника управління, не наведено жодного аргументу недотримання вимог трудового законодавства при звільненні на підставі п.1 ст.36 КЗпП, а також не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог.

Вимоги позивача про стягнення з ДК «Укрекокомресурси» матеріальної шкоди у розмірі 5 780 евро, 10 871 грн, є похідними від позовної вимоги про поновлення на роботі, тому вони задоволенню не підлягають.

З моменту набрання законної сили рішення у справі про стягнення з ДК «Укрекокомресурси» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 1 600 грн між сторонами припинився будь-який спір щодо заборгованості по заробітній платі і розпочалася стадія виконання рішення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Щодо вимоги про поновлення на роботі.

Відповідно до ст.28 КЗпП України коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах.

Якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір.

Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Статтею 232 КЗпП України встановлено, що безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу (п.2 ч.1).

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року (ст.234 КЗпП України).

Таким чином, у разі, якщо працівник вважає своє звільнення незаконним, він вправі пред`явити у суд позов про поновлення на роботі та у порядку, передбаченому Цивільним процесуальним законом довести незаконність свого звільнення.

Згідно з положеннями ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

За змістом ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, передбаченими ст.ст.77-80 ЦПК України.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обгрунтовуючи вимоги про поновлення на роботі, позивач посилався на рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2008 року у справі №22-ц-4551/2008р.

Як убачається зі змісту зазначеного судового рішення, предметом спору у справі №22-ц-4551/2008 р. були три вимоги: зміна формулювання підстав звільнення з роботи зі ст.28 КЗпП України на п.1 ст.36 КЗпП України; стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати у сумі 26 900 грн; відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 19 червня 2008 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції лише у частині вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати.

У рішенні Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2008 року зроблений висновок, що звільнення позивача на підставі ст.28 КЗпП України проведено з порушенням норм трудового законодавства, але ОСОБА_1 питання про поновлення на роботі не ставилося.

Такий висновок суд апеляційний інстанції зробив, виходячи з того, що відповідач ДК «Укрекокомресурси», не надав суду доказів на підтвердження факта ознайомлення позивача із встановленням йому тримісячного строку випробування при прийняті на роботу.

Відповідно до ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Отже, висновок, викладений у рішенні Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2008 року, про те, що звільнення позивача на підставі ст.28 КЗпП України проведено з порушенням норм трудового законодавства, не є обов`язковим для вирішення спору у цій справі, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про недоведеність протиправності його звільнення.

Окрім того, як слідує із рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2008 року, позивач дізнався про своє звільнення у листопаді 2006 року, із позовом про поновлення на роботі звернувся у листопаді 2018 року, тобто через дванадцять років.

З огляду на наведене, вимога про поновлення позивача на роботі заявлена поза межами встановленого законом строку, який не підлягає поновленню судом.

Відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Вимога про стягнення із відповідача коштів у рахунок відшкодування матеріальної шкоди обґрунтована тим, що відповідач добровільно не виконав рішення суду про стягнення з нього на користь позивача 1 600 грн заборгованості із заробітної плати, тому, на переконання позивача, з відповідача слід стягнути заробітну плату за 12 років (по 1 600 грн за місяць) з урахуванням інфляційних втрат.

Чинним законодавством не передбачена відповідальність відповідача та/або ж боржника у виконавчому провадженні за невиконання у добровільному порядку рішення суду.

Як убачається з матеріалів справи, виконавчий лист пред`явлений до виконання лише у липні 2018 року, тобто через практично десять років після ухвалення рішення Апеляційним судом Харківської області у справі №22-ц-4551/2008 р.

Відбування позивачем покарання у місцях позбавлення волі з 03 квітня 2008 року по 25 грудня 2015 року не є обставиною, яка свідчить про умисні дії та/або ж ухилення ДК «Укрекокомресурси» від виконання рішення суду.

Ухвала Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2020 року (справа № 641/16/20) не містить встановлених судом фактів, які б свідчили про умисне невиконання та/або ж ухилення ДК «Укрекокомресурси» від виконання рішення суду, як і не містить встановлених фактів незаконних дій або ж бездіяльності державних виконавців, що призвели до невиконання рішення суду.

Посилання в апеляційній скарзі на ст.86, ст.87 ЗУ «Про виконавче провадження» не може бути прийняте до уваги, так як ЗУ «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року не місить таких або ж аналогічних за змістом норм.

Матеріали справи не містять також доказів, які б підтверджували існування обставин, передбачених ст.23, ст.1173, ст.1176 ЦК України, тобто складу цивільного правопорушення як підстави для відшкодування шкоди (матеріальної і моральної).

Зважаючи на встановлені фактичні обставини, характер спірних правовідносин і зроблені по справі правові висновки, апеляційний суд приходить до висновку, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей у відповідності усталеної практики Європейського суду з прав людини у питанні тлумачення пункту першого статті 6 Конвенції (доступ до правосуддя) міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В апеляційній скарзі не наведено нових фактів та відповідних доказів, які б спростовували правильні по суті висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 15 березня 2023 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов