КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/4394/22

Апеляційне провадження 22-ц/824/2882/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду від 24 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гаврилової О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за одноосібне користування спільною трикімнатною квартирою, -

в с т а н о в и в:

у червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача 113 650 грн за незаконне одноосібне використання 1/2 частки власності позивача у спільній трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником 1/2 частини вищевказаної квартири. Інша 1/2 частина цієї квартири належить відповідачу. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11.07.2019 йому виділено у користування дві житлові кімнати: житловою площею 12,3 кв.м. та площею 10,1 кв.м., а ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 19,2 кв.м, комору площею 1,6 кв.м та лоджією площею 2,1 кв.м. Місця загального користування: кухня 10,3 кв.м, ванна кімната 2,6 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м, коридор 9,9 кв.м - залишено в спільному користуванні.

На час виникнення спору у вищевказаній квартирі проживав лише він. Відповідач не проживаючи в квартирі та не сплачуючи комунальні платежі, без його згоди одноосібно на підставі договорів найму вселяв до квартири сторонніх осіб, тим самим використовуючи квартиру лише у власних інтересах з метою отримання матеріальної вигоди.

Протягом чотирьох місяців з 05 лютого по травень 2018 року включно за ціною 8 000,00 грн на місяць відповідач здавав в оренду квартиру ОСОБА_3 та отримав дохід 32 000 грн. З 01.09.2018 по 30.12.2019 відповідач здавав в оренду квартиру та отримав дохід 128 000 грн.З 12.02.2020 по 01.01.2021 відповідач уклав два договори найму спільної квартири з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ціною 4 000 грн на місяць із залоговою сумою 4 000 та отримав дохід 92 800 грн. З 02.06.2021 по 01.01.2022 у спірній квартирі проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які сплачували за найм квартири по 2 000 грн на місяць та відповідач отримав дохід 24 000 грн. З 31.03.2022 по 31.05.2022 за договором найму відповідач вселив у квартиру ОСОБА_8 , за яким той сплатив 19 000 грн.

Враховуючи, що він є власником 1/2 частини квартири вважає, що має право на отримання 50 % від отримах відповідачем сум.

Рішенням Дніпровського районного суду від 24.10.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що частки співвласників у квартирі не виділено в натурі та він не надав згоду на вселення інших осіб у спірну квартиру та укладення з ними договорів найму житла. Судом проігноровано його право на житло. Суд не надав оцінку листу Дніпровської РДА в м. Києві, в якому зазначені не спростовані відповідачем факти здачі квартири в оренду стороннім особам, а також письмовим поясненням ОСОБА_9 . Вважає, що ним надано достатні докази на підтвердження позовних вимог.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. А рішення суду першої інстанції - без змін посилаючись на його законність та обгрунтованість. Зазначає, що він не здавав спірну квартиру в оренду та не отримував доходи, про які вказує позивач. Він не знає ОСОБА_9 та особу на імя « ОСОБА_11 », які начеб то передавали його грошові кошти, як плату за квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 в рівних долях належала позивачу та ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.2003.

29.01.2018 ОСОБА_12 подарував належну йому 1/2 частину цієї квартири ОСОБА_2 .

Відтак сторони по справі є співвласниками спірної квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11.07.2019 (справа № 755/8667/19), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2019, за позовом ОСОБА_1 визначено порядок користування цією квартирою, а саме у користування ОСОБА_1 виділено дві житлові кімнати: площею 12,3 кв.м, та площею 10,1 кв.м., у користування відповідача виділено житлову кімнату площею 19,2 кв.м., комору площею 1,6 кв.м та лоджію площею 2,10 кв.м.Місця загального користування: кухню - 10,3 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., коридор - 9,9 - залишено у спільному користуванні співвласників квартири.

На підтвердження викладених у позовній заяві обставин про те, що відповідач здавав в оренду спірну квартиру позивачем надано копію договору оренди квартири від 05.02.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; копію договору оренди від 01.09.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_13 ; копію договору найму житла від 12.02.2020, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ; копію договору найму житла від 12.02.2020, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; копію договору найму житла від 31.03.2022, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 ; письмові пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , надані 03.06.2021 ст. ДОП Дніпровського УП ГУНП в місті Києві капітану поліції О.Шелесту, в яких зазначено, що вказані особи, за рекламним оголошенням про оренду кімнати за адресою: АДРЕСА_2 , зв`язались засобами телефонного зв`язку з ОСОБА_13 , при зустрічі з яким останній повідомив, що здає кімнату за вищевказаною адресою за 2 000 грн на місяць та був укладений договір найму житла; відповідь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» № 103/М-895 від 02.09.2020 відповідно до якої 10.09.2020 фахівцями ЖЕД - 404 спільно з Дніпровським УП ГУМП у м. Києві проведено комісійне обстеження спірної квартири та встановлено, що сторонні особи, які знаходилися під час обстеження в кімнаті житловою площею 19,2 кв.м., вселені в житло ОСОБА_2 .

Відповідно до копії довіреності від 13.02.2019 ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_13 представляти свої інтереси з питань розпорядження (продажу, здачі в найм (оренду) 1/2 частини спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено позовні вимоги. Суд вказав, що договір оренду квартири

від 05.02.2018, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не містить таких істотних умов, як ціна договору та строк його дії. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не допитувалися як свідки, не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому їх письмові пояснення від 03.06.2021 не є допустимими доказами в розумінні ст. 78 ЦПК України.

Колегія судів погоджується з такими висвками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Виходячи з вимог зазначених норм відповідач як співвласник спірної квартири має право використувати належну йому частку квартири як для власного проживання, так і для проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Враховуючи, що між сторонами встановлено порядок користування квартирою, відповідач має право розпоряджатися належною йому 1/2 часткою квартири з урахуванням встановленого порядку, а саме житловою кімнатою площею 19,2 кв.м., коморою площею 1,6 кв.м та лоджію площею 2,10 кв.м.

Відсутність можливості виділу частки в натурі не позбавляє права співвласника користуватися своєю власністю, у тому числі і права на проживання у належній йому частці квартири та вселення інших осіб. А тому доводи апелянта про те, що суд не врахував, що частки співвласників не виділені в натурі не мають правового значення для розгляду даного спору.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Стверджуючи про те, що відповідач здає в оренду квартиру вцілому, у тому числі і належну йому 1/2 частину квартири, позивач надав три копії договорів оренди.

Копії договорів оренди квартири завірені особисто позивачем, оригінали цих договорів на огляд не надавалися. У позовній заяві всупереч ч. 5 ст. 95 ЦПК України не зазначено у кого знаходяться оригінали цих договорів та чи мав позивач оригінали цих договорів коли він їх завіряв своїм підписом.

Відповідач заперечує укладення таких договорів та отримання за ними грошових коштів.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що зазначені копії договорів не підтверджують передачу в оренду частину спірної квартири, що належить позивачу, як і не підтверджують факт отримання відповідачем грошових коштів у тих розмірах, які зазначені у позові.

У письмових поясненнях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які надані 03.06. 2021 ст. ДОП Дніпровського УП ГУНП в місті Києві вказано про здачу в оренду кімнати, а не спірної квартири вцілому.

У відповіді КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» 02.09.2020 також зазначено, що особи вселені відповідачем у кімнату площею 19,2 кв.м., тобту у ту кімнату, яка виділена відповідачу у користування за рішенням суду.

Відтак доводи апелянта про те, що вищевказані письмові пояснення та відповідь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» підтверджують здачу відповідачем квартири в оренду вцілому суперечать змісту цих доказів.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували передачу відповідачем в оренду спірної квартири, з урахуванням частини квартири, яка належить позивачу та отримання грошових коштів у розмірах, зазначених у позові суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги не доведені та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Посилання позивача на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою та суд проігнорував його право на житло не можна визнати обгрунтованими, оскільки питання усунення перешкод у користуванні спірною квартирою не було предметом розгляду у даній справі.

Предметом розгляду даної справи є лише стягнення грошових коштів, та суд розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України щодо заявлених позивачем вимог.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду від 24 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду лише з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 23.03.2023.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук

.