ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 347/1514/19

провадження № 61-16010св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М.,

Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Бойчука І. В., Фединяка В. Д., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

В обґрунтування позову вказував, що він, його батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 та брат - ОСОБА_5 проживали у домоволодінні АДРЕСА_1 . Він постійно надавав батькам допомогу у веденні домашнього господарства.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 -

ОСОБА_4 .

Після смерті батьків позивач, відповідно до чинного на той час законодавства, вступив у володіння спадковим майном і володіє ним до цього часу. Батьки позивача не залишили заповіту щодо належного їм майна, тому спадкоємцями першої черги за законом є він та його брат ОСОБА_5 .

З 2013 року позивач зареєстрував місце проживання у домоволодінні

АДРЕСА_2 .

Вказував, що до 15 вересня 2018 року він та ОСОБА_1 володіли і користувались вказаним домоволодінням та спільно утримували його у належному стані.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, після чого позивач довідався, що після смерті ОСОБА_4 брат звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після матері (спадкова справа № 536) і 9 жовтня 2002 року отримав свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого набув у власність вказане домоволодіння.

Позивач вважає видане свідоцтво про право на спадщину незаконним, оскільки до нього безпідставно включено частку домоволодіння, яку він успадкував після матері.

ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_5 , тому позов пред`явлено саме до неї.

За таких обставин просив визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом від 9 жовтня 2002 року, видане ОСОБА_5 . державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної Івано-Франківської області Кабин А. Р., та свідоцтво про право власності.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2020 року, ухваленим у складі судді Крилюк М. І., позов задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане

9 жовтня 2002 року державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори Кабин А. Р. ОСОБА_5 .

Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині.

Ухвалюючи рішення в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції виходив з того, що з 20 вересня 2000 року позивач фактично прийняв спадщину після матері, вступивши у володіння і користування майном, із заявою про відмову від спадщини позивач не звертався. Суд врахував, що, подаючи заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, брат позивача - ОСОБА_1 приховав інформацію про усіх спадкоємців ОСОБА_4 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що до оспорюваного свідоцтва про право на спадщину безпідставно включена частка майна, спадкомцем якої є позивач, тому це свідоцтво підлягає визнанню недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності, суд першої інстанції зазначив про ненадання позивачем доказів видачі ОСОБА_1 такого свідоцтва.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2020 року і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції зазначив про неврахування судом першої інстанції того, що вирішення даного спору стосується прав та законних інтересів ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину після

ОСОБА_1 .

Апеляційний суд зазначив про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі ( ОСОБА_6 ), що є обов`язковою підставою для скасування рішення і ухвалення нового судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 17 вересня 2020 року і залишити в силі рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2020 року.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про скасування рішення суду першої інстанції з підстав незалучення до участі у справі ОСОБА_6 . До закінчення підготовчого засідання в суді першої інстанції ОСОБА_2 не вказувала про те, що ОСОБА_6 є спадкоємцем ОСОБА_1 , не заперечувала позов такими обставинами та свідомо приховала їх.

Вказує про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо прийняття на стадії апеляційного перегляду справи нового доказу - довідки приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області від 10 вересня 2020 року.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції не врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 (провадження № 61-15499св18), згідно з яким свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом, зокрема, порушенням у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Також заявник вказує про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 8 травня 2018 року

у справі № 672/455/17 (адміністративне провадження № К/9901/30750/18).

Позиція інших учасників справи

У березні 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, який не підлягає врахуванню Верховним Судом, оскільки в порушення частини другої статті 178 ЦПК України вказаний відзив не підписаний відповідачем або її представником.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи

заявника про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 (провадження № 61-15499св18) та від 8 травня 2018 року у справі № 672/455/17 (адміністративне провадження № К/9901/30750/18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та батько відповідача - ОСОБА_1 є рідними братами. Їх батьком був ОСОБА_3 , а матір`ю - ОСОБА_4

ОСОБА_3 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого

Кутською державною нотаріальною конторою 31 березня 1954 року за № 665 належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований на АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після чого ОСОБА_4 прийняла спадщину після нього, але її не оформила.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 .

Суди встановили, що за життя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заповіт не складали, а їх спадкоємцями першої черги за законом є позивач ОСОБА_1 та батько відповідача - ОСОБА_5 .

8 серпня 2002 року батько відповідача ОСОБА_5 звернувся до Косівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , у якій зазначив про відсутність інших спадкоємців.

9 жовтня 2002 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області за № 1493, відповідно до якого ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. ОСОБА_6 звернулася із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Григорчук Л. В., яка 13 березня 2019 року завела спадкову справу № 34 (номер у спадковому реєстрі 63030143).

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року

у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року

у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) та від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19 (провадження № 61-6983св20)).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Встановивши, що спірні правовідносини стосуються прав та обов`язків

ОСОБА_6 як спадкоємця ОСОБА_5 , якому видано оспорюване свідоцтво про право на спадщину, та те, що ОСОБА_6 не залучена до участі у цій справі, суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін у справі.

Висновок апеляційного суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 листопада 2022 року у справі № 754/16978/21 (провадження № 61-10309св22).

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 приховала від нього інформацію про всіх спадкоємців її батька, відхиляються касаційним судом, оскільки у запереченнях на позовну заяву, які подані до суду першої інстанції

28 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 вказувала, що, крім неї, спадкоємцем першої черги є ОСОБА_6 .

Посилання заявника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо прийняття на стадії апеляційного перегляду справи нового доказу - довідки приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області від 10 вересня 2020 року, не спростовують висновків апеляційного суду в частині визначення складу учасників справи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Учасники судового процесу та їхні представники, як зазначено у частині першій статті 44 ЦПК України, повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

В контексті забезпечення права особи на доступ до правосуддя колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, користуючись належним чином своїми процесуальними правами, з урахуванням наведених обставин (зазначення у запереченнях про існування спадкоємця) мав реальну можливість як звернутись із позовом до належних відповідачів (усіх спадкоємців ОСОБА_5 ), так і подати клопотання про залучення в якості співвідповідача у цій справі іншого спадкоємця - ОСОБА_6 ..

Натомість позивач, незважаючи на позицію відповідача у справі ОСОБА_2 , яка повідомляла суд першої інстанції про існування ще одного спадкоємця ОСОБА_5 , та зазначала в апеляційній скарзі про порушення прав ОСОБА_6 , не залученої до участі у справі про скасування виданого її спадкодавцю свідоцтва, вважав, що позов заявлено до належного відповідача, а залучення ОСОБА_6 до участі у цій справі не є необхідним. Зазначену позицію позивач відстоює і при зверненні до суду касаційної інстанції.

З урахуванням викладеного правильним є висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину і свідоцтва про право власності, заявленого виключного до одного зі спадкоємців - ОСОБА_2 , оскільки без залучення усіх належних відповідачів, які є спадкоємцями ОСОБА_5 а (батька відповідача), позовні вимоги не можуть бути вирішені.

Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного

у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 (провадження № 61-15499св18), щодо застосування статті 1301 ЦК України, оскільки суд апеляційної інстанції не переглядав справу по суті, а скасував рішення місцевого суду у зв`язку з порушенням цим судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції і доводи касаційної скарги про неврахування цим судом висновків Верховного Суду

від 8 травня 2018 року у справі № 672/455/17 (адміністративне провадження № К/9901/30750/18), оскільки, по-перше, касаційна скарга не містить належного обґрунтування, який висновок, викладений у цій постанові, не врахований апеляційним судом; по-друге, у справі № 672/455/17 у сторін виник спір щодо призначення пенсії на пільгових умовах, що вказує про відсутність підстав вважати такі правовідносини подібними тим, які виникли у справі, що переглядається.

Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Встановивши відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду в межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук